КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7449/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 458/1147/24

23 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  адвоката Круглика Валерія Володимировича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сенюти В.О., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про стягнення заборгованості. 
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 11 грудня 2020 року між ним, як позикодавцем, та відповідачкою ОСОБА_2 , як позичальником, укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачці позику в сумі  180 025,95 грн, що еквівалентно 6441,00 доларів США строком до 11.03.2021 року. На виконання умов договору позики йому були повернуті кошти лише у розмірі 3769,60 грн.
Таким чином, сума простроченої заборгованості за договором позики станом на 27 листопада 2024 року становить 265 603,99 грн, що в еквіваленті за комерційним курсом продажу доларів США, встановлений АТ КБ «ПриватБанк», становить  6 346,57 доларів США.
З метою забезпечення виконання зобов`язань, між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір застави транспортного засобу з правом використання. Відповідно до п. 1.8 договору застави чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_1 надав свою згоду на укладення договору позики та договору застави, а відтак, договір позики укладено одним із подружжя в інтересах сім`ї і відповідно цивільні права та обов`язки за договором виникають в обох із пождружжя.
Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач  ОСОБА_3  просив суд стягнути солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  на його користь заборгованість у розмірі 273 358,49 грн, яка складається: із простроченої суми боргу за договором позики у розмірі 265 603,99 грнта 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК Україниза період з12.01.2021року  по 23.02.2022року у розмірі 7754,54 грн.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 78 239,92 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір 782,18 грн, по 391,09 грн з кожного.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8586 грн по 4293 грн на кожного.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2  адвокат Круглик Валерій Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Здійснити правильний розподіл судових витрат та витрат на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення спору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона відповідача посилалась в обгрунтування своїх заперечень.
Зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачі повернули позивачу суму боргу у розмірі 4 151,17 доларів США, а також згідно виписки по рахунку позивача з АТ КБ «ПриватБанк» додатково було виявлено повернення коштів відповідачами на суму 428,51 доларів США: 07.05.2021 року - 9674 грн (курс 27,46грн) = 352,29 доларів США, 13.10.2022року- 1300 грн (курс 36,56грн) = 35,55 доларів США, 14.02.2023року - 1487,02 грн (курс 36,56 грн) = 40,67 доларів США.
Проте, на переконання сторони відповідача, судом помилково зазначено в рішенні суду про повернення коштів в сумі лише 415,82 доларів США, тоді як за підрахунками відповідачів сума, яку суд мав зарахувати в погашення боргу відповідно до курсу валюти на дату здійснення цих платежів, становить 428,51 доларів США. 
Крім того, судом першої інстанції не враховано, що згідно виписки по рахунку № НОМЕР_1 наданої АТ КБ «ПриватБанк» підтвердилися доводи відповідачів щодо повернення коштів позивачу через особу ОСОБА_4 , яка в свою чергу повертала зазначені кошти ОСОБА_3 .
Повернення вказаних коштів здійснювалося на прохання позивача, що підтверджується перепискою між позивачем та відповідачем, на що суд першої інстанції не звернув увагу та дійшов помилкового висновку про неможливість ідентифікації осіб листування.
До того ж, позивачем самостійно надано до позову фото квитанцій, як доказ часткового повернення коштів, які зараховувалися на карту не позивача, а іншої фізичної особи, а саме ОСОБА_4, карта НОМЕР_2 .
З виписки позивача також вбачається, що ОСОБА_4 перерахувала ОСОБА_3 кошти у розмірі 130 864,00 грн. При тому, що вона отримала від позивача всього суму у розмірі 46 624,00 грн. 
За підрахунками сторони відповідача різниця між отриманою та повернутою сумою становить 84 240 грн. Орієнтовно саме такої суми не вистачає, щоб підтвердити факт повного виконання зобов`язань відповідачами за договором позики. 
Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі не підтвердили документально повернення позики на суму 79 239,92 грн та необгрунтовано, на думку сторони відповідача, відмовив у задоволенні їх клопотання про витребування доказів - банківської виписки по карті № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_4 за період з 11.12.2020 року по 31.12.2023року.
Щодо судових витрат, стягнутих судом першої інстанції, сторона відповідача зазначає, що судом першої інстанції позов задоволено частково - на 28,62 % від заявлених позовних вимог. У решті позову відмовлено - 71,38 %. Враховуючи вимоги ЦПК України суд першої інстанції мав би стягнути з позивача на користь відповідачів судові витрати у розмірі 71,38 % від заявлених вимог кожному (71,38% від 15000 грн =10707 грн кожному). Проте, суд стягнув на користь відповідачів лише 8586 грн, що протирічить вимогам статті 141 ЦПК України.
Щодо витрат, понесених відповідачем в суді апеляційної інстанції вказує, що між відповідачами та адвокатом Круглик В.В. 05.01.2026 року укладено додаткові угоди №1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 10.02.2025 року, умовами якої передбачено за надання юридичних послуг в суді апеляційної інстанції кожний із відповідачів (клієнти) сплачує адвокату плату у розмірі 7 000 грн, яка здійснена ними, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру.
Крім того, додатковими угодами передбачено, що у разі задоволення або часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2025 року повністю або частково, або в частині стягнутих судових витрат, кожний із клієнтів сплачує адвокату гонорар у розмірі  2500 грн. Сторона відповідача просить суд врахувати це при ухваленні постанови.
16 квітня 2026 року представник позивача  ОСОБА_3 адвокат Гончаров Дмитро Юрійович через підсистему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду заяву по суті апеляційної скарги, в якій просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  
Сторона позивача вважає, що рішення Деснянського районного суду по цивільній справі № 458/1147/24 є законним і обґрунтованим, винесене у суворій відповідності до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, підстав для його перегляду чи скасування немає. Апеляційну скаргу вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  адвокат Круглик Валерій Володимирович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.
Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти дводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 11.12.2020 року між позикодавцем           ОСОБА_5 та позичальником ОСОБА_2 укладено договір позики в простій письмовій формі.
Відповідно до п. 1 договору позики, позичальник отримала від позикодавця у власність гроші в сумі 180 025,95 грн, що еквівалентно 6441,00 доларів США.
Згідно п.п. 2.1, 2.2, 2.3 договору позики, сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок має бути здійснено не пізніше 11.03.2021 року. Повернення суми позики має бути еквівалентно курсу гривні до долару за курсом продажу доларів ПАТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, але не менше, ніж курс долару США по відношенню до української гривні, вказаного в п. 1 договору.
Відповідно до змісту п. 2.7 договору позики, позика повертається в наступному порядку: в строк до 11.01.2021 року поверненню підлягає 1593,15 грн, що еквівалентно 57,00 доларів США, в строк до 11.02.2021року поверненню підлягає - 9558,90 грн, що еквівалентно 342,00 доларів США, в строк до 11.03.2021 року поверненню підлягає - 168 873,90 грн, що еквівалентно 6 042,00 доларів США за курсом продажу доларів ПАТ КБ «ПриватБанк» на дату погашення платежу, але не менше, ніж курс долару США по відношенню до української гривні, вказаного в п. 1.
11.12.2020 року між  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір застави, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Забігайло С.Ю. за реєстровим № 1162.
Згідно п.1.1 договору застави, вказаним договором забезпечується виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики від 11.12.2020 року, зокрема, остання зобов`язана повернути грошові кошти в сумі 180 025,95 грн до 11.03.2021 року. 
Відповідно до п. 1.2. договору застави, предметом застави є рухоме майно - автомобіль Mercedes Benz GL 320 CDi, 2007 року випуску, який належить ОСОБА_2 і та зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 від 18.05.2019 року.
Згідно п. 1.8. договору застави, чоловік заставодавця надав свою згоду на позику грошей та укладання договору застави, про що в справах нотаріуса залишається заява, посвідчена 11.12.2020 року приватним нотаріусом КМНО Забігайло С.Ю. за реєстровим № 1158.
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, відповідачі перебувають у шлюбі з 10.07.2008 року. 
Позивач, звертаючись до суду із відповідним позовом, вказує на те, що     ОСОБА_2 а здійснила 4 платежі - двічі 11.08.2022 року, 07.09.2022 року та 20.09.2022 року лише на суму 3 769,60 грн, відтак, враховуючи положення ст. 65 та 73 СК України, просить солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 273 358,49 грн, з яких 7754,54 грн становлять 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України.
Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції вказав на те, що розмір заборгованості за договором позики від 11.12.2020 року становить 1874,01 доларів США (6441 (сума позики за договором) -(4151,17 (сума повернених коштів згідно відзиву)+415,82 (три оплати, які не були враховані відповідачами)), що за курсом на момент подачі позовної заяви до суду (41,75 грн. за 1 долар США за курсом ПАТ КБ «ПриватБанк», а не  41,85 грн., як обраховує позивач) становить 78 239,92 грн.
Наданий позивачем розрахунок 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України до уваги не приймає, оскільки позивач у своєму розрахунку не врахував здійснені відповідачами платежі та дати їх вчинення.
Крім того, суд позбавлений можливості надати власний розрахунок, враховуючи зміст положення пп. 2.2 та 2.7 договору позики від 11.12.2020 року щодо періодів повернення коштів. В свою чергу, самостійне визначення судом певних періодів для стягнення 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України буде порушенням принципу диспозитивності та суперечитиме положенню ч. 1 ст. 13 ЦПК України.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, а відтак, керуючись п. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 78 239,92 грн,відповідає.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог частин першої-другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що не спростовано матеріалами справи та відповідачами, що відповідно до договору позики від 11.12.2020 року   ОСОБА_2 а рукописно підписала вказаний договір про отримання у борг від    ОСОБА_10 грошових коштів в сумі 180 025,95 грн, що еквівалентно 6 441,00 доларів США.
Зобов`язалася повернути зазначені кошти у готівковій формі у такому порядку: в строк до 11.01.2021 року - 1593,15 грн, що еквівалентно 57,00 доларів США, в строк до 11.02.2021року - 9558,90 грн, що еквівалентно 342,00 доларів США, в строк до 11.03.2021 року поверненню підлягає - 168 873,90 грн, що еквівалентно 6 042,00 доларів США за курсом продажу доларів ПАТ КБ «ПриватБанк» на дату погашення платежу, але не менше, ніж курс долару США по відношенню до української гривні, вказаного в п. 1 договору позики від 11.12.2020 року.
Відповідач був повністю ознайомлений з умовами позики, сумою позики, строком повернення грошових коштів, шляхом підписання договору позики від 11.12.2020 року. 
Судом встановлено, відповідачами не заперечується, що ОСОБА_2 на виконання умов договору позики від 11.12.2020 року було сплачено 07.05.2021 року суму 9674,00 грн; 11.08.2022 року - 490 грн, 11.08.2022 року - 980 грн, 07.09.2022 року - 999,60 грн, 20.09.2022 року - 1300 грн, 13.10.2022 року - сума 1300 грн та 24.02.2023  року- 1487,02 грн.
В сукупності відповідачами повернуто позивачу 4 566,99 доларів США, що не оспорюється позивачем.
Проте, позика в сумі 78 239,92 грн у строки визначені договором позики від 11.12.2020 року залишилася не повернутою, з розрахунку 6441 доларрів США (сума позики за договором) - 4566,99 доларів США (сума повернених коштів), що за курсом на момент подачі позовної заяви до суду (41,75 грн за 1 долар США за курсом ПАТ КБ «ПриватБанк», а не 41,85 грн., як обраховує позивач).
Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
В постанові у справі № 295/8319/18 від 07.10.2021 року Верховний Суд сформулював правову позицію щодо солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями.
За наведених обставин, колегія суддів повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і, надавши їм належну правову оцінку, приходить до висновку про законність та обгрунтованість висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором позики від 11.12.2020 року у розмірі 78239,92 грн. 
Доводи апеляційної скарги про те, що повернення коштів позивачу через особу ОСОБА_4 , яка в свою чергу повертала зазначені кошти ОСОБА_3, що здійснювалося на прохання позивача та підтверджується перепискою між позивачем та відповідачем, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
Відповідачами не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно спростовували позицію позивача по даній справі та, як наслідок, свідчили б про незаконність чи необґрунтованість рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року в частині солідарного стягнення з відповідачів тіла позики в розмірі 78 239,92 грн.
Надані відповідачами скрін шоти переписки з мобільних месенджерів не є належним та допустимим доказом оплати заборгованості за договором позики від 11.12.2020 року.
У постанові від 28 червня 2022 року у справі № 922/1280/21 Верховний Суд зазначив, що надана підприємством роздруківка з електронної пошти та фотокопії листування з мобільного додатка не є належними доказами замовлення товару, оскільки відсутні докази підписання цього листа електронним цифровим підписом. При цьому відсутність електронного цифрового підпису на електронному доказі свідчить про те, що зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення інформації.
Надані відповідачем скрін шоти щодо переказу коштів  ОСОБА_4 ОСОБА_3, також не є належними та допустимими доказами повернення позики, оскільки зі змісту наданих скрін шотів неможливо встановити цільове призначення переказу грошових переказів.
Отже, відповідачами не надано жодного належного та допустимого доказу, який би достовірно підтвердив факт виконання ними зобовязань за договором позики від 11.12.2020 року в повному обсязі.
Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та вжив необхідних заходів для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому посилання відповідачів на порушення судом першої інстанції принципу змагальності сторін та наявності обставин, які викликають сумніви в його об`єктивності, є безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про те, що борг за договором позики від 11.12.2020 року є погашеним, а тому вказаний договір позики є припиненим, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).
У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Поряд з цим, відповідачами не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні чинного ЦПК України, про повернення грошових коштів за договором позики від 11.12.2020 року.
Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).
Предметом даної справи є позов до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 
Поряд з цим, відповідачі з зустрічним позовом до позивача про визнання недійсним договору позики від 11.12.2020 року не зверталися. 
Крім того, ні до суду першої інсанції, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем не надано судового рішення, яке б набрало законної сили та яким був би встановлений факт недійсності договору позики від 11.12.2020 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокатом Кругликом Валерієм Володимировичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 року в частині задоволених вимог позовуОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2  про стягнення заборгованості ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Круглика Валерія Володимировича.
Стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8586 по 4293 грн. на кожного, суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги задоволені частково, що відповідає 28,62 % (78239,92*100/273358,49), відтак витрати відповідачів на професійну правничу допомогу складають 8586,00 грн.
Проте, вимогам ст.ст. 141, 263 ЦПК України рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 рокув частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8586 по 4293 грн. на кожного, не відповідає.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).
Згідно з частиною першою, пунктами 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до загального правила розподілу судових витрат між сторонами, шо передбачено частиною 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.
У частині першій статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно із частиною першою статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Дана позиція є усталеною і підтверджується постановами Верховного Суду у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.
Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження № 61-7641св21.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про  наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідачів витрат на професійну правничу допомогу. Проте, не погоджується з визначеною судом сумою відшкодування вказаних витрат, з огляду на наступне.
Визначаючи розмур витрат на правничу допомогу понесених відповідачами в суді першої інстанції, колегія суддів враховує, що на підтвердження витрат на професійну правничу дпомогу представником відповідачів надано наступні докази: квитанції до прибуткового касового ордеру № 76 від 24.11.2025року, акт № 27 від 24.11.2025  року прийому- передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги 10/02-25 від 10.02.2025року, договір № 10/02-25 про надання професійної правничої допомоги, укладений з ОСОБА_2, квитанції до прибуткового касового ордеру № 75 від 24.11.2025року, акт № 26 від 24.11.2025 року  прийому- передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги 10/02-25/1 від 10.02.2025року, договір № 10/02-25/1 про надання професійної правничої допомоги, укладений з    ОСОБА_1 .
Враховуючи представництво адвокатом Кругликом Валерієм Володимировичем інтересів двох відповідачів в суді першої інстанції в рамках однієї справи, однакові умови договорів про надання правничої допомоги, а також враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, характер правовідносин, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, розумність розміру цих витрат, те, що предмет спору в даній справі не є складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість таких витрат у розмірі 15 000,00 грн на двох відповідачів.
Проте, згідно з ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом першої інстанції вимоги позивача задоволено частково, що в процентному співвідношенні до заявлених вимог становить 28,62 %, а в процентному співвідношенні до відмовлених позовних вимог - 71,38 %. 
Враховуючи приписи ст.141 ЦПК України пропорційно відмовленим позовним вимогам колегія суддів вважає, що заява представника відповідачів щодо розподілу витрат на правову допомогу в суді першої інстанції підлягає задоволенню пропорційно відмовленим позовним вимогам на рівні 71,38 % від 15 000 грн на двох відповідачів, що становить 5 353,50 грн на кожного відповідача, з розрахунку 15 000 грн х 71,38 %  = 10 707,00 грн : 2 = 5 353,50 грн.
Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Круглика Валерія Володимировича задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу змінити, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 707,00 грн, по 5 353,50 грн кожному.
Керуючись ст.ст.133, 137, 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідачів  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  адвоката Круглика Валерія Володимировича задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 рокув частині задоволених вимог позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованостізалишити без змін.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 грудня 2025 рокув частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу змінити.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса -   АДРЕСА_1 )на користь ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса - АДРЕСА_2 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації - АДРЕСА_3 ) витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 707,00 грн, по 5 353,50 грн кожному.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: