ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" липня 2026 р. Справа № 910/6774/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Крижного О.М.
суддів: Андрієнка В.В. 
Руденко М.А. 

секретар судового засідання: Авсюкевич Н.В.
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання 
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінкрон"
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2026 (повний текст складено 28.05.2026)
у справі № 910/6774/25 (суддя Балац С.В.)
за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Вінкрон"
до: товариства з обмеженою відповідальністю "Речі"
про: стягнення 8.391.972,98 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінкрон" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" про стягнення 10.204.216,87 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором поставки від 20.03.2023 № 65-ком, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогами про стягнення з відповідача 10.204.216,87 грн., з яких: 3.694.835,08 грн. - основна заборгованість, 411.812,77 грн. - пеня, 5.918.033,36 грн. - штраф, 39.962,76 грн. - 3 % річних та 139.572,90 грн. - інфляційні втрати.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2026 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінкрон" задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінкрон" основну заборгованість в сумі 1.344.835 (один мільйон триста сорок чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять) грн. 08 коп., штрафні санкції у вигляді пені та штрафу в сумі 370.000 (триста сімдесят тисяч) грн. 00 коп., 3 % річних в сумі 85.414 (вісімдесят п`ять тисяч чотириста чотирнадцять) грн. 34 коп., інфляційні втрати в сумі 242.189 (двісті сорок дві тисячі сто вісімдесят дев`ять) грн. 45 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 122.450 (сто двадцять дві тисячі чотириста п`ятдесят) грн. 60 коп. У задоволенні решти вимог відмовити повністю.
Господарським судом встановлено, що позивачем на виконання умов Договору з 27.03.2023 по 18.02.2025 поставлено, а відповідачем отримано товар за Договором на загальну суму 88.151.501,94 грн., який сплачений відповідачем частково, що станом над дату подання даного позову призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 3.694.835,08 грн., що підтверджується частиною видаткових накладних, які підписані сторонами, скріплені відбитками їх печаток та наявні в матеріалах справи у вигляді копій.
Розмір заборгованості станом 01.01.2024 в сумі 4.574.534,46 грн. та станом на 31.12.2024 в сумі 14.532.002,96 грн. підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 04.04.2025 № 29 та видатковими накладними зазначеними у такому акті.
Розмір заборгованості станом на 30.04.2025 в сумі 4.690.758,24 грн. підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 01.05.2025 № 35 та видатковими накладними зазначеними у такому акті.
Під час розгляду спору відповідачем здійснено частковий розрахунок за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим позивачем неодноразово подані до суду заяви про зменшення позовних вимог, які прийняті до розгляду судом.
Місцевий господарський суд зазначив, що враховуючи заяви про зменшення позовних вимог, основна заборгованість відповідача перед позивачем за Договором, яка заявлена до стягнення, становить 1.344.835,08 грн.
Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 876.405,03 грн., штрафу в сумі 5.843.129,08, 3 % річних в сумі 85.414,34 грн. та інфляційних втрат в сумі 242.189,45 грн. 
Місцевий господарський суд приймаючи до уваги ступінь виконання відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами спору Договором та майнові інтереси сторін, дійшов до висновку, що справедливим, розумним та необхідним є зменшити розмір штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу до 370.000,00 грн.
Місцевий господарський встановив, що відповідач не виконав своє грошове зобов`язання у строк, встановлений Договором, тому заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 1.344.835,08 грн, 3 % річних в сумі 85.414,34 грн. та інфляційних втрат в сумі 242.189,45 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінкрон" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2026 у справі № 910/6774/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ "Вінкрон" та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінкрон" основну заборгованість в сумі основну заборгованість в сумі 1.344.835 (один мільйон триста сорок чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять) грн. 08 коп., пеню в сумі 876.405 (вісімсот сімдесят шість тисяч чотириста п`ять) грн. коп., штраф в сумі 5.843.129 (п`ять мільйонів вісімсот сорок три тисячі сто двадцять дев`ять) грн. 08 коп., 3 % річних в сумі 85.414 (вісімдесят п`ять тисяч чотириста чотирнадцять) грн. 34 коп., інфляційні втрати в сумі 242.189 (двісті сорок дві тисячі сто вісімдесят дев`ять) грн. 45 коп., витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінкрон" судові витрати, понесені на етапі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (витрати зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу).
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги позивач вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог, є таким, що ухвалене всупереч нормам матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
На думку позивача, судом першої інстанції допущено необґрунтоване та надмірне зменшення сум пені та штрафу, не взято до уваги умови та підстави їх нарахування, не з`ясовано та не враховано обставин, що підлягають з`ясуванню та врахуванню для вирішення питання про наявність/відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.
Як зазначає апелянт, оскільки як в період дії договору, так і після закінчення строку його дії, спочатку затримки з оплатами, а згодом неоплати, що мали місце з боку відповідача, носили і досі носять системний та триваючий характер, то, на думку позивача, така обставина як ступінь виконання відповідачем зобов`язання взагалі не повинна була братися до уваги судом як підстави для зменшення розміру штрафних санкцій, а швидше повинна була свідчити про протилежне. 
Скаржник вказує, щодо посилання суду на майнові інтереси сторін як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій, на думку позивача, також є необґрунтованим, оскільки відповідачем не була доведено, а судом не було встановлено скрутне матеріальне становища відповідача. 
Апелянт зазначає, що відповідач, незважаючи на наявність фінансових можливостей та загалом визнання свого боргу перед позивачем, не тільки не вживав заходів до виконання зобов`язання з оплати товару (що, безумовно, могло бути враховано судом на користь відповідача при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій), але й навпаки робив все від нього залежне, щоб ухилися від виконання своїх обов`язків за договором. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини справи, проаналізував надані сторонами докази та ухвалив у справі об`єктивне та обґрунтоване рішення, що відповідає нормам чинного законодавства та базується на нормах матеріального та процесуального права.
Щодо часткової відмови в задоволенні вимог про стягнення штрафних санкцій, відповідача вважає, що суд першої інстанції дослідивши обставини справи, керуючись принципом розумності, справедливості та співмірності дійшов правильного висновку про зменшення розміру неустойки, керуючись ч.3 ст. 551 ЦК України, приймаючи до уваги ступінь виконання відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами спору договором та майнові інтереси сторін, зважаючи на наступне: на дату відкриття провадження у справі № 910/6774/25 сума основної заборгованості за договором поставки № 65-ком від 20.03.2023 становила 3 694 835,08 грн. ТОВ "Речі" в період з 28.05.2025 (від дня подачі позовної заяви) до 15.02.2026 сплатило ТОВ "Вінкрон" кошти у розмірі 2 350 000,00 грн в рахунок сплати основної суми заборгованості, що стало підставою для ТОВ "Вінкрон" 16.02.2026 подати заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення суми основної заборгованості та було прийнято судом.
Крім цього відповідач, вказує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
Відповідач вважає рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/6774/25 законним та обґрунтованим, оскільки воно базується на чинних нормах Цивільного кодексу України та усталеній, обов`язковій до врахування практиці Верхового Суду.
Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Між товариством з обмеженою відповідальністю "Вінкрон" (постачальник) та товариства з обмеженою відповідальністю "Речі№ (покупець) укладено договір поставки від 20.03.2023 № 65-ком (з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей від 20.03.2023 № б/н) (далі - Договір), відповідно до предмету якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позивач зобов`язується передавати у власність (постачати) товар відповідачу, у визначеній кількості, відповідної якості та за погодженою ціною, а відповідач зобов`язується приймати товар та оплачувати його на умовах, визначених цим Договором (п. 1.1 Договору).
Пунктом 2.5 Договору визначено, що замовлення надсилається не пізніше як за сім календарних днів до бажаної дати поставки товару, За письмовим погодженням сторін замовлення може бути узгоджене та сформоване поза графіком поставки.
Положеннями пункту п. 5.5 Договору передбачено, що оплата товару здійснюється на умовах відстрочення оплати за поставлений товар на термін до 21 календарних днів з дати поставки відповідно партії товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача. У випадку прострочення оплати за поставлений товар, наступні замовлення відвантажуються лише по 100 % передоплаті, або відвантаження призупиняється до погашення простроченої заборгованості. В такому випадку штрафні санкції, зазначені в п. 9.9 до позивача не застосовуються.
Умовами пункту 9.7 Договору передбачено, що у разі прострочення відповідачем оплати за товар на вимогу позивача відповідач сплачує: пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення, що починає нараховуватись з наступного календарного дня після настання кінцевої дати оплати, а також відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України 3 % річних від простроченої суми на протязі всього часу прострочення; штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості у випадку порушення виконання грошового зобов`язання на термін більш як 10 календарних днів.
Між сторонами Договору укладено додаткову угоду від 30.12.2024 № ДУ.58/65-ком, якою пункт 5.5 Договору викладено в наступній редакції: оплата поставленого товару здійснюється протягом 45 календарних днів з дати приймання товару відповідно до п. 2.10 цього Договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача.
На виконання умов Договору з 27.03.2023 по 18.02.2025 позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар за Договором на загальну суму 88.151.501,94 грн., який сплачений відповідачем частково, що станом над дату подання даного позову призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 3.694.835,08 грн., що підтверджується частиною видаткових накладних, які підписані сторонами, скріплені відбитками їх печаток та наявні в матеріалах справи у вигляді копій.
Розмір заборгованості станом 01.01.2024 в сумі 4.574.534,46 грн. та станом на 31.12.2024 в сумі 14.532.002,96 грн. підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 04.04.2025 № 29 та видатковими накладними зазначеними у такому акті.
Розмір заборгованості станом на 30.04.2025 в сумі 4.690.758,24 грн. підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 01.05.2025 № 35 та видатковими накладними зазначеними у такому акті.
Вказані акти звірки взаємних розрахунків підписані сторонами, скріплені відбитками їх печаток та наявні в матеріалах справи у вигляді копій. 
Під час розгляду спору відповідачем здійснено частковий розрахунок за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим позивачем неодноразово подані до суду заяви про зменшення позовних вимог, які прийняті до розгляду судом.
Враховуючи заяви про зменшення позовних вимог, основна заборгованість відповідача перед позивачем за Договором, яка заявлена до стягнення, становить 1.344.835,08 грн.
Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 876.405,03 грн., штрафу в сумі 5.843.129,08, 3 % річних в сумі 85.414,34 грн. та інфляційних втрат в сумі 242.189,45 грн. 
Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Північний апеляційний господарський суд вважає висновки Господарського суду міста Києва від 18.05.2026 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Речі" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінкрон" основної заборгованість в сумі 1.344.835 грн. 08 коп., штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу в сумі 370.000 грн. 00 коп., 3 % річних в сумі 85.414 грн. 34 коп., інфляційні втрати в сумі 242.189 грн. 45 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 122.450 (сто двадцять дві тисячі чотириста п`ятдесят) грн. 60 коп. законними і обґрунтованими, з наступних підстав.
Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов Договору з 27.03.2023 по 18.02.2025 поставлено, а відповідачем отримано товар за Договором на загальну суму 88.151.501,94 грн., який сплачений відповідачем частково, що станом над дату подання даного позову призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 3.694.835,08 грн., що підтверджується частиною видаткових накладних, які підписані сторонами, скріплені відбитками їх печаток. 
Розмір заборгованості станом 01.01.2024 в сумі 4.574.534,46 грн. та станом на 31.12.2024 в сумі 14.532.002,96 грн. підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 04.04.2025 № 29 та видатковими накладними зазначеними у такому акті.
При цьому, розмір заборгованості станом на 30.04.2025 в сумі 4.690.758,24 грн. підтверджується актом звірки взаємних розрахунків від 01.05.2025 № 35 та видатковими накладними зазначеними у такому акті. Вказані акти звірки взаємних розрахунків підписані сторонами, скріплені відбитками їх печаток та наявні в матеріалах справи. 
Так, враховуючи заяви про зменшення позовних вимог, основна заборгованість відповідача перед позивачем за Договором, яка заявлена до стягнення, становить 1.344.835,08 грн.
Суд першої інстанції правомірно відхилив заперечення відповідача, викладені в поданих до суду заявах оскільки: право власності на товар переходить до відповідача з моменту підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної, яка засвідчує факт передачі товару позивачем та його отримання відповідачем (п. 1.5 Договору). Наявні в матеріалах справи видаткові накладні підписані сторонами та скріплені відбитками їх печаток, що засвідчує перехід до відповідача права власності на товар;
- часткова різниця у строку виконання відповідачем грошового зобов`язання спростовується обставиною застосування позивачем при здійсненні розрахунку додаткових вимог положень додаткової угоди від 30.12.2024 № ДУ.58/65-ком до Договору (оплата поставленого товару здійснюється протягом 45 календарних днів з дати приймання товару);
- відповідачем не подано до суду контррозрахунку заявлених до стягнення додаткових вимог за заявою про зменшення розміру позовних вимог від 16.02.2026.
Таким чином є правильним висновок суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований, відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача основної заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю в сумі 1.344.835,08 грн.
Також, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 876.405,03 грн., штрафу в сумі 5.843.129,08, 3 % річних в сумі 85.414,34 грн. та інфляційних втрат в сумі 242.189,45 грн. 
Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.
Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).
Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013).
Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п. 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №922/2141/21, оцінюючи баланс інтересів сторін при зменшенні розміру неустойки, суди мають врахувати, що встановлення обставин понесення іншою стороною збитків у разі порушення строку виконання робіт за контрактом, не є єдиною обов`язковою умовою для висновку про дотримання цього балансу. У правовідносинах, де сторона використовує результати отриманого за договором не з комерційним інтересом, а на виконання покладених на неї повноважень, може бути враховано й вплив прострочення виконання на відносини, що пов`язані з відповідним договором.
З урахуванням вищевикладеного, на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21).
При цьому, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №917/104/19, від 21.11.2019 у справі №916/553/19, від 07.11.2019 у справі №920/437/19, від 11.02.2020 у справі №911/867/19, від 25.02.2020 від у справі №904/2542/19, від 14.07.2021 у справі №916/878/20, від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).
Місцевий господарський суд, вирішуючи питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій, врахував обставини справи, ступінь виконання відповідачем грошового зобов`язання за укладеним між сторонами спору Договором та майнові інтереси сторін, а також вважає справедливим, розумним та необхідним зменшити розмір штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу до 370.000,00 грн.
Отже, суд першої інстанції у цій справі реалізував свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та, оцінивши наведені сторонами доводи, надані докази та обставини справи в їх сукупності, цілком обґрунтовано дійшов висновку про можливість зменшення розміру штрафу.
Положеннями частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 85.414,34 грн. та інфляційних втрат в сумі 242.189,45 грн. 
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апелянта, що судом першої інстанції допущено необґрунтоване та надмірне зменшення сум пені та штрафу, не взято до уваги умови та підстави їх нарахування, не з`ясовано та не враховано обставин, що підлягають з`ясуванню та врахуванню для вирішення питання про наявність/відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.
Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем сплачувалась заборгованість за поставлений товар, в тому числі й під час розгляду справи, а також проаналізовано умови договору та приписи законодавства щодо нарахування штрафних санкцій. 
Апелянт посилається на системних системний та триваючий характер порушення відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару, що, на його думку, така обставина як ступінь виконання відповідачем зобов`язання взагалі не повинна була братися до уваги судом як підстави для зменшення розміру штрафних санкцій, а швидше повинна була свідчити про протилежне.
Також апелянт вказує, щодо посилання суду на майнові інтереси сторін як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій, на думку позивача, також є необґрунтованим, оскільки відповідачем не була доведено, а судом не було встановлено скрутне матеріальне становища відповідача. 
Між тим, апеляційний господарський суд не погоджується із такими доводами апелянта з таких підстав. 
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи тощо.
Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та засадах господарського судочинства, визначених статтею 2 Господарського процесуального кодексу України.
Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Згідно із частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.
Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.
Згідно з частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.
В аспекті права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.
Апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції об`єктивно оцінив даний випадок, прийняв до уваги причини неналежного виконання зобов`язання відповідачем, надав оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховував інтереси обох сторін, виходив із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи дотримання балансу інтересів сторін, дійшов до правильного висновку щодо зменшення розміру штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу до 370.000,00 грн.
Чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду. 
Суд констатує право сторони на звернення до суду із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції. У межах розгляду апеляційної скарги встановлено, що права позивача порушені не були.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.
Відповідно до частини 1, 2 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного кодексу України врегульовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Згідно зі статтею 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
Згідно з статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми не своєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зробила наступні висновки. 
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання; незначності прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам; поведінки винної особи тощо.
Разом з тим, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та засадах господарського судочинства, визначених статтею 2 Господарського процесуального кодексу України.
Одночасно, в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку. Отже, вказане питання віршується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Згідно із частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.
Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.
Згідно з частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.
Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.
В аспекті права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 76-79 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).
Апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що місцевий господарський суд правильно встановив наявність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача з відповідача основного боргу в розмірі 1.344.835,08 грн, 3 % річних в сумі 85.414,34 грн. та інфляційних втрат в сумі 242.189,45 грн.
Апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції об`єктивно оцінив даний випадок, прийняв до уваги причини неналежного виконання зобов`язання відповідачем, надав оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховував інтереси обох сторін, виходив із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи дотримання балансу інтересів сторін, дійшов до правильного висновку щодо зменшення розміру штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу до 370.000,00 грн.
Відповідно до частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги. 
Таким чином, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення. 
Судові витрати
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта. 
На підставі викладеного, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінкрон" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2026 - залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2026 - залишити без змін. 
3. Судовий збір, сплачений Товариством з обмеженою відповідальністю "Вінкрон" за подання апеляційної скарги, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінкрон".
4. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287 - 291 ГПК України.
Повна постанова складена 29.07.2026. 

Головуючий суддя О.М. Крижний 

Судді В.В. Андрієнко

М.А. Руденко