УХВАЛА

13 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 300/3493/25
адміністративне провадження № К/990/29431/26 

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Дашутіна І. В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2026 року у справі № 300/3493/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції,
установив:
Адвокат Тинів І.Д., в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо не надання відпустки, в порядку частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», майору поліції ОСОБА_1 , слідчому слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області № 774 від 05 травня 2025 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області», яким до майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області № 208 о/с від 06 травня 2025 року «По особовому складу» про звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області;
- поновити майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, з 06 травня 2025 року на службі в поліції на посаді яку, займала, із збереженням місця роботи;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, пов`язаного зі звільненням з служби в поліції, починаючи з часу звільнення (06 травня 2025 року) по день фактичного поновлення на посаді.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2026 року, у задоволенні позову відмовлено.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2026 року у справі № 300/3493/25.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
Проаналізувавши касаційну скаргу скаржника, Судом встановлено, що позивач підставами касаційного оскарження вказує пункти 1, 3 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Водночас, Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому Суд зауважує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише посилання на такий підпункт, необхідно указати конкретну норму права, яку було застосовано судами попередніх інстанцій неправильно, яка регулює спірні правовідносини та щодо застосування якої відсутній висновок Верховного Суду (у взаємозв`язку з посиланням на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України).
Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що норма права, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій у межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку автора касаційної скарги, неправильно.
На стадії відкриття касаційного провадження, касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
Скаржник не розмежовує, щодо яких саме норм права він посилається на неврахування судами висновків Верховного Суду (пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України), а щодо яких - на відсутність відповідного висновку Верховного Суду (пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України), хоча зазначені підстави касаційного оскарження щодо застосування однієї й тієї самої норми права є взаємовиключними.
Посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не навів належного обґрунтування неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах. Зокрема, касаційна скарга не містить визначення конкретної норми права, щодо застосування якої Верховним Судом сформульовано відповідний правовий висновок, не наведено змісту такого висновку, не здійснено аналізу подібності правовідносин у справах, на які посилається скаржник, зі спірними правовідносинами, а також не обґрунтовано, у чому саме полягає неврахування судами попередніх інстанцій відповідного висновку Верховного Суду при вирішенні цієї справи. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з правовою оцінкою, наданою судами попередніх інстанцій, та власного тлумачення норм матеріального права.
Також скаржником не наведено належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України. При цьому скаржник фактично не окреслив питання застосування норми права, щодо якого, на його думку, відсутній висновок Верховного Суду, а наведені доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи та оцінки доказів. Саме лише посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування окремих норм права не є достатнім для відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга не містить належного обґрунтування питання застосування конкретної норми права, щодо якого, на думку скаржника, відсутній висновок Верховного Суду, не визначає змісту правової проблеми та не містить доводів щодо правильного застосування відповідної норми права.
Посилаючись на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник докладно викладає власне бачення допущених судами попередніх інстанцій процесуальних порушень, однак не пов`язує наведені доводи з конкретними підставами для скасування судових рішень, визначеними частинами другою або третьою статті 353 КАС України. Саме лише посилання на порушення судами норм процесуального права без співвіднесення таких доводів із конкретними випадками, визначеними частинами другою або третьою статті 353 КАС України, не може вважатися належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження. У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування того, які саме процесуальні порушення у розумінні статті 353 КАС України були допущені судами, яким чином вони унеможливили встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та чому такі порушення можуть бути самостійною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Фактично наведені доводи спрямовані на переоцінку встановлених судами обставин справи, оцінки доказів та правильності процесуальних рішень судів, що саме по собі не свідчить про належне обґрунтування підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
За таких обставин касаційна скарга не містить належного викладення та обґрунтування передбачених законом підстав касаційного оскарження судових рішень, що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 44, 328, 330, 332 КАС України,
постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2026 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2026 року у справі № 300/3493/25 - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя	І.В. Дашутін