Справа № 354/704/26 
Провадження № 22-ц/4808/1303/26 
Головуючий у 1 інстанції Ваврійчук Т. Л. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Баркова В.М., Луганської В.М., 
секретар Гудяк Х.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2026 року, постановлену судом у складі головуючої судді Ваврійчук Т.Л. у м. Яремче, у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за порушення зобов`язань за попереднім договором та відшкодування моральної шкоди,
у с т а н о в и в:

14 травня 2026 року до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , у якому позивачка просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти у сумі 2 640 000,00 грн, що еквівалентно 88 000 доларів США 00 центів, інфляційні втрати у розмірі 771 088,24 грн та три проценти річних у сумі 265 591,34 грн, нараховані на суму основного боргу 2 640 000,00 грн, а також моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн за порушення зобов`язань за попереднім договором, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 22.06.2022 року, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Могилевич Л.В. за реєстром №1418, щодо продажу земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер: 2611092001:22:002:3040, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Надвірнянський район, село Поляниця, участок Прелуки. 
В обґрунтування даного позову зазначено, що умовами укладеного між сторонами попереднього договору визначено, що сторони домовились укласти та посвідчити основний договір протягом шести місяців з моменту підписання попереднього договору та виконання відповідачем дій щодо зміни цільового призначення земельної ділянки. Пролонгація терміну дії попереднього договору можлива шляхом укладення додаткового договору. У пункті 2.3 попереднього договору зазначено, що на дату укладення цього договору відповідач отримав від позивачки повну вартість земельної ділянки у сумі 2 640 000,00 грн. Водночас у визначений договором строк основний договір укладений не був, відповідач систематично ухилявся від його нотаріального посвідчення, надісланий позивачкою лист від 11.12.2025 з вимогою укласти основний договір залишив без відповіді та, діючи всупереч умов договору та без погодження із позивачкою, здійснив поділ земельної ділянки із кадастровим номером 2611092001:22:002:3040 внаслідок чого вона припинила своє існування, як окремий об`єкт цивільних прав, що зробило неможливим укладення основного договору. 
Одночасно із поданням позовної заяви, представник позивача адвокат Задна Р.Є. подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту в межах ціни позову на грошові кошти та все рухоме й нерухоме майно ОСОБА_1 .. В обґрунтування даної заяви зазначено, що така подана одночасно із позовом про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за порушення зобов`язань за попереднім договором, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 22.06.2022 року, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Могилевич Л.В. за реєстром №1418 щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер: 2611092001:22:002:3040, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Надвірнянський район, село Поляниця, участок Прелуки. Ціна даного позову складає: 2 640 000,00 грн, що еквівалентно 88 000 доларів США 00 центів, 771 088,24 грн - інфляційні втрати, 265 591,34 грн - три проценти річних та 100 000,00 грн - моральна шкода. При укладені попереднього договору позивачкою у повному обсязі сплачені кошти за земельну ділянку у сумі 2 640 000,00 грн, що еквівалентно 88 000 доларів США. Проте основний договір укладений не був, а відповідач, діючи всупереч умов попереднього договору та без погодження з позивачкою, здійснив поділ земельної ділянки, яка була визначена сторонами як предмет майбутнього основного договору, внаслідок чого первісна ділянка припинила своє існування як об`єкт речових прав. 
Враховуючи вищезазначені дії відповідача, існує реальна загроза, що він до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі відчужить належне йому майно, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення та поновлення порушених прав позивачки за захистом яких вона звернулася до суду. Із урахуванням характеру спірних правовідносин, істотного порушення відповідачем умов попереднього договору, наявності майнових вимог, вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтованим, співмірним заявленим вимогам та необхідним для забезпечення реального виконання судового рішення у разі задоволення позову. Заявлений захід забезпечення позову не порушує прав та законних інтересів відповідача, оскільки має тимчасовий характер, не позбавляє його права власності, а лише спрямований на збереження існуючого стану речей до вирішення спору по суті. 

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області ухвалою від 18 травня 2026 року заяву представника позивача адвоката Задної Р.Є. про забезпечення позову задовольнив частково.
Вжив заходи забезпечення позову у цивільній справі №354/704/26 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за порушення зобов`язань за попереднім договором та відшкодування моральної шкоди шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що знаходиться у власності ОСОБА_1 у частині заборони на розпорядження та відчуження даного майна, у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог в розмірі 3 776 679 гривень 58 коп, до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.
У задоволенні решти вимог заяви відмовив.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу.Вважає, що зазначена ухвала суду є незаконною, оскільки постановлена без належного встановлення обставин, необхідних для застосування заходів забезпечення позову та з істотним порушенням принципу співмірності такого забезпечення позову, а також з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскарженій ухвалі відсутні належні та допустимі докази існування ризику невиконання в майбутньому можливого рішення суду.
Обгрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач посилався виключно на припущення про те, що відповідач може відчужити належне йому майно до ухвалення рішення у справі. Проте жодних доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження майна, укладення договорів щодо належного йому майна чи інших дій, які могли б свідчити про намір ухилитися від виконання можливого рішення суду, до заяви про забезпечення позову не додано. Суд першої інстанції в оскарженій ухвалі послався на те, що земельна ділянка з кадастровим номером 2611092001:22:002:3040 була поділена на декілька земельних ділянок, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність застосування забезпечення позову. Однак сам по собі факт поділу земельної ділянки не свідчить про існування ризику невиконання майбутнього рішення суду про стягнення грошових коштів. Більше того, суд сам зазначив, що одна із земельних ділянок, утворених у результаті поділу, а саме земельна ділянка з кадастровим номером 2611092001:22:002:3887 зареєстрована на праві власності за відповідачем ще з 23.12.2022 року. Незважаючи на це, суд першої інстанції дійшов висновку про існування ризику невиконання рішення суду виключно на підставі припущень позивача, що суперечить правовій природі інституту забезпечення позову та положенням статей 149, 150 ЦПК України.
Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без належного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Таким чином, позивач не надала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування фактичних обставин з якими закон пов`язує можливість застосування заходів забезпечення позову, а суд першої інстанції не встановив наявності таких обставин та дійшов висновку про необхідність забезпечення позову виключно на підставі припущень.
Також зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано правові висновки Верховного Суду, оскільки фактично обмежився формальним посиланням на зазначені правові висновки, не врахувавши обставин справ, у яких вони були сформульовані, та не встановивши наявності аналогічних фактичних обставин у даній справі.
Крім того суд першої інстанції фактично наклав арешт на все нерухоме майно відповідача, не встановивши його вартості та не здійснивши співставлення із розміром заявлених позовних вимог. Судом не встановлено, яке саме майно підпадає під арешт, чи є у відповідача інші об`єкти нерухомості, яка сукупна вартість такого майна, а також чи є достатнім арешт окремих об`єктів для забезпечення можливого виконання рішення суду. Вказує, що Яремчанський міський суд фактично застосував найбільш обтяжливий захід забезпечення позову - накладення арешту на все нерухоме майно відповідача, не дослідивши можливість застосування менш обмежувальних заходів та не забезпечивши належного балансу між інтересами сторін, як того вимагає принцип співмірності та практика Верховного Суду.
Вказує також про неправильну позицію суду щодо розподілу обов`язку доказування та порушення принципу змагальності сторін. В оскаржуваній ухвалі зазначено, що у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення позову. Такий висновок суперечить положенням статей 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Саме на заявника покладається обов`язок доведення існування передбачених законом підстав для забезпечення позову, зокрема наявності ризику невиконання рішення суду та співмірності обраного заходу забезпечення.
Просить скасувати ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Задна Р.Є. подала відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що судом першої інстанції встановлено наявності між сторонами спору щодо порушення виконання зобов`язань за попереднім договором від 22.06.2022, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Могилевич Л.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1418, предметом якого було укладення у майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером 2611092001:22:002:3040, вартість якої сплачено позивачкою відповідачу у повному обсязі при укладенні попереднього договору, та яка на даний час припинила своє існування як окремий об`єкт речових прав у зв`язку із її поділом до укладення основного договору. Із наведених у заяві про забезпечення позову фактів та обґрунтувань вбачається, що предмет позову у даній справі про стягнення грошових коштів за порушення зобов`язань за попереднім договором є взаємопов`язаним із способом забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.
Вказує, що поділ земельної ділянки здійснено у 2023 році, тобто в момент, коли земельна ділянка не була обтяжена жодними зобов`язаннями, в тому числі Попереднім договором. З метою з`ясування даного факту був поданий адвокатський запит до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, в якому запитується інформація щодо дати поділу земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 2611092001:22:002:3040, відповідно до відомостей Державного земельного кадастру. 01.07.2026 року отримана відповідь №29-9-0.2-51/0/2-26 від 30.06.2026 року, відповідно до якої надана інформація, що поділ земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером 2611092001:22:002:3040 здійснено 21.12.2022 року, тобто за день до припинення зобов`язань згідно з Попереднім договоро, що свідчить про намагання відповідача уникнути виконувати взяті на себе зобов`язання. Враховуючи вищезазначені дії відповідача, небезпідставно вважає, що існує реальна загроза, що відповідач відчужить належне йому інше майно і це може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та поновлення порушених прав і інтересів позивача, за захистом яких вона звернувся до суду.
З урахуванням характеру спірних правовідносин, істотного порушення відповідачем умов Попереднього договору, наявності майнових вимог значного обсягу, вжиття заходів забезпечення позову, які зазначені в ухвалі є обґрунтованими, співмірними заявленим вимогам та необхідними для забезпечення реального виконання судового рішення у разі задоволення позову. 
Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2026 року залишити без змін.

Відповідач, позивачка та її представник до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Задна Р.Є. просить розгляд даної апеляційної скарги здійснювати без її участі та участі позивача.
Заслухавши доповідь судді, представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Устінського А.В., який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд встановив, що зі змісту позовної заяви та заяви про забезпечення позову вбачається, що предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за порушення виконання зобов`язань за попереднім договором від 22.06.2022, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Могилевич Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1418, щодо продажу земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер: 2611092001:22:002:3040, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Надвірнянський район, село Поляниця, участок Прелуки на загальну суму 3676679,58 грн та моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн.
Відповідно до умов вказаного попереднього договору від 22.06.2022 за реєстром №1418, до укладення цього договору, відповідач отримав від позивачки повну вартість земельної ділянки у сумі 2640000,00 грн, що на момент укладення договору еквівалентно 88000 доларів США, а основний договір сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити на протязі 6 місяців з моменту підписання попереднього даного договору. 
Із долучених до позовної заяви та заяви про забезпечення позову Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповіді з ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області вбачається, що відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку із кадастровим номером 2611092001:22:002:3040 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, оскільки зазначена ділянка була поділена на сім окремих ділянок, одна з яких, а саме ділянка із кадастровим номером 2611092001:22:002:3887 зареєстрована 23.12.2022 на праві власності за відповідачем. 
Таким чином, судом встановлено, що між сторонами є спір щодо порушення виконання зобов`язань за попереднім договором від 22.06.2022, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Могилевич Л.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1418, предметом якого було укладення у майбутньому договору купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером 2611092001:22:002:3040, вартість якої сплачено позивачкою відповідачу у повному обсязі при укладенні попереднього договору, та яка на даний час припинила своє існування як окремий об`єкт речових прав у зв`язку із її поділом до укладення основного договору. 
Із наведених у заяві про забезпечення позову фактів та обґрунтувань суд убачав, що предмет позову у даній справі є стягнення грошових коштів за порушення зобов`язань за попереднім договором, і є взаємопов`язаним зі способом забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду. 
До заяви про забезпечення позову долучено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій містяться відомості про належні відповідачу об`єкти нерухомості, у тому числі земельні ділянки. 
При цьому суд першої інстанції зазначив, що не володіє інформацією щодо іншого конкретного майна та його вартості, яке перебуває у власності відповідача. Відомостей про наявність у відповідача грошових коштів на рахунках, відкритих у банківських установах, суду не надано.

Таким чином, врахувавши, що між сторонами виник спір про стягнення грошових коштів за порушення виконання умов попереднього договору, суд дійшов висновку, що з метою створення гарантій для належного виконання судового рішення, а також недопущення виникнення умов, за яких рішення суду буде неможливо виконати чи таке виконання буде ускладнене, заява про забезпечення позову підлягає до часткового задоволення, та вважав за необхідне забезпечити позов шляхом накладення арешту на належне відповідачу нерухоме майно у межах ціни позову у сумі 3 776 679,58 грн із забороною вчиняти дії щодо розпорядження та відчуження вказаного майна до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі. 

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія не може погодитися із висновком суду в повній мірі.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини 1 статті 151 ЦПК України).
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині 1 статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися цим майном, а в певних випадках і користуватися ним.
При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Отже, що предметом спору у справі є стягнення грошових коштів, які були сплачені позивачкою як передоплата за купівлю конкретної земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у визначений договором строк основний договір не уклав, земельну ділянку не продав, вчинив дії щодо поділу земельної ділянки (кадастровий номер 2611092001:22:002:3040), яка була предметом договору. Внаслідок вказаного поділу первісний об`єкт нерухомого майна припинив своє існування як окремий об`єкт цивільних прав.
За таких обставин, логічним є висновок суду першої інстанції про наявність загрози того, що відповідач може вчинити аналогічні дії щодо іншого належного йому майна (відчужити або приховати його). Інститут забезпечення позову є превентивним інструментом, і в даному випадку дії відповідача щодо первісної ділянки є достатньою підставою для висновку про наявність ризиків невиконання майбутнього рішення суду.
Однак колегія суддів наголошує, що обґрунтованість підстав для вжиття заходів забезпечення позову не звільняє суд першої інстанції від обов`язку неухильно дотримуватися процесуальних вимог щодо форми, способу та меж такого забезпечення, зокрема принципу співмірності, закріпленого у частині третій статті 150 ЦПК України.
Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та при цьому мають бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.
Конкретний захід забезпечення позову буде пропорційним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17.
Пред`явлена ОСОБА_2 вимога є вимогою майнового характеру, відтак, такі вимоги підлягають забезпеченню обранням передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України виду забезпечення позову як то накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачеві, і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення про забезпечення позову ухвала суду про накладення арешту як на рухоме так і на нерухоме майно повинна містити відомості про наявність майна, його характеристики, об`єкт обтяження (адреса, якщо нерухоме майно, кадастровий номер земельної ділянки, державний номер транспортного засобу, тощо), оскільки ці відомості зазначаються в заяві про реєстрацію обтяження, дані щодо вартості майна для з`ясування питань співмірності заходу забезпечення позову.
З наведеного випливає, що відомості про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, є необхідними для забезпечення позову.
Разом з тим, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на усе майно відповідача, позивач не вказала, на яке конкретне майно просить накласти арешт, а суд не має права і обов`язку самостійно встановлювати такі обставини.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, та задовольняючи заяву, не з`ясував обставини, що мають значення для справи.
У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ЦПК України, є частково обґрунтованими.
Статтею 379 ЦПК України зазначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки оскаржена ухвала судом першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, то підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст. 379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 18 травня 2026 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повне судове рішення складено 16 липня 2026 року. 

Судді Є.Є. Мальцева
В.М. Барков 
В.М. Луганська