ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/5983/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Мамалуй О. О.,
за участю секретаря судового засідання Долгополової Ю. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Релігійної організації "Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт. Іванків Іванківського району Київської області"
на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Корсака В.А., Євсікова О.О., Алданової С.О. 
від 26.02.2026
у справі за позовом ОСОБА_1 
до Релігійної організації "Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт. Іванків Іванківського району Київської області"
про визнання недійсним статуту,
за участю представників:
від позивача: Дімітрієв Ю.М., Міліруд Є.О., Караговнік А.Ю.,
від відповідача: Бабій В.В.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) та Релігійної організації «Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт. Іванків Іванківського району Київської області» про визнання недійcним статуту Релігійної організації «Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт. Іванків Іванківського району Київської області», зареєстрованого розпорядженням голови Київської обласної військової адміністрації від 07.05.2022 № 239 «Про реєстрацію статутів релігійних організацій» державну реєстрацію змін до якого проведено Управлінням культури КОДА 18.05.2022 за № 1003371070007000057.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2022 закрито провадження у справі № 910/5983/22 в частині вимог до Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) на підставі пункту 4 частини 1 статті 231 ГПК України. Справу № 910/5983/22 за позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації "Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Іванківського району Київської області" про визнання недійсним статуту передано за підсудністю до Господарського суду Київської області.
23.03.2023 до Господарського суду Київської області позивачем подана заява про зміну підстав позову шляхом їх розширення. Позов обґрунтовано тим, що ураховуючи норми Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оспорюваний статут підлягає визнанню недійсним з таких підстав: 
- настоятель Релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Вишгородського району Київської області ОСОБА_1 не скликав і не проводив Загальні збори для зміни канонічного підпорядкування Релігійної громади;
- 16.05.2022 скликання, проведення Загальних зборів (Парафіяльних зборів) здійснювалось без дотримання вимог статуту;
- протокол Загальних зборів (Парафіяльних зборів) Релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Вишгородського району Київської області №1 від 16.05.2022 не є результатом волевиявлення Релігійної громади;
- рішення про внесення змін до статуту та зміну підлеглості ухвалено особами, які не є членами Релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Вишгородського району Київської області. Для реєстрації статуту релігійної громади у новій редакції подано підроблений протокол Загальних зборів № 1 від 16.05.2022;
- у ОСОБА_2 (особи, яка не є керівником та членом Релігійної громади) були відсутні повноваження для представництва Релігійної громади перед органами державної влади;
- документи, подані ОСОБА_2 для реєстрації статуту (положення) Релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації, не відповідають вимогам Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», про що свідчить опис документів, що були подані заявником для проведення державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу»;
- державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу не могла бути проведена, зокрема, на підставі протоколу Загальних зборів (Парафіяльних зборів) Релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Вишгородського району Київської області № 1 від 16.05.2022, оскільки документ не містить списку учасників цих загальних зборів;
- до Управління культури Київської обласної державної адміністрації для попереднього розгляду документів та до Управління культури Київської обласної державної адміністрації для державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу подано протоколи загальних зборів, які не є ідентичними;
- 03.03.2019 було проведено збори територіальної громади, за результатами яких ухвалено протокол № 1 загальних (парафіяльних) зборів Релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Вишгородського району Київської області.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
Релігійна організація «Релігійна громада парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Іванківського району Київської області» створена у 1991 році відповідно до статті 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» з ініціативи громадян - жителів смт. Іванків Іванківського району Київської області. Дата державної реєстрації: 26.11.1991. Номер запису: 13371200000000057.
Відповідно до указу митрополита Київського і всієї України від 29.07.1996 № 98 ієромонаха Лонгина (Дімітрієва) назначено настоятелем храму Різдва Пресвятої Богородиці м. Іванків Київської єпархії.
Указом митрополита Київського і всієї України від 20.11.2014 № 1930 архімандрита Лонгина (Дімітрієва Ю.М.) призначено на посаду настоятеля релігійної громади Української Православної Церкви парафії Різдва Пресвятої Богородиці смт. Іванків Іванківського району Київської області.
Релігійна організація «Релігійна громада парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Іванківського району Київської області» здійснювала свою діяльність на підставі статуту Релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Іванківського району Київської області зі змінами та доповненнями, прийнятого на парафіяльних зборах релігійної громади 04.12.2014, протокол № 2, та затвердженого керуючим Київською єпархією Української Православної Церкви митрополитом Онуфрієм 08.12.2014, зареєстрованого у новій редакції розпорядженням голови Київської облдержадміністрації від 24.12.2014 № 462. 
За змістом статуту:
- релігійна громада парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Іванківського району Київської області (парафія) є первинним структурним підрозділом Української Православної Церкви (далі - УПЦ), який безпосередньо входить до складу Київської єпархії УПЦ (пункт 1.1);
- парафія утворюється за добровільною згодою віруючих осіб православного віросповідання та з благословення єпархіального архієрея (пункт 1.2);
- парафія об`єднує православних віруючих для задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати християнську віру, а також для піклування про релігійно-моральне виховання парафіян (пункт 1.3);
- парафія здійснює свою діяльність при дотриманні чинного законодавства України, статуту про управління УПЦ, статуту управління Київської єпархії УПЦ, а також цього статуту (пункт 1.4);
- вищим органом парафіяльного управління є Парафіяльні збори, які за посадою очолює настоятель парафії. До складу Парафіяльних зборів належать священнослужителі, церковнослужителі, члени парафії, миряни, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість Статуту про управління УПЦ, регулярно беруть участь у богослужінні, сповідуються та причащаються, перебувають у канонічному послухові до настоятеля і не перебувають під забороною, церковним або кримінальним судом загальної юрисдикції, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті (пункт 2.1);
- парафіяльні збори скликаються настоятелем спільно з Парафіяльною радою або, за благословенням єпархіального архієрея, благочинним, або іншим уповноваженим представником єпархіального архієрея у міру потреби, але не рідше ніж один раз на рік (пункт 2.2);
- парафіяльні збори працюють на основі порядку денного, поданого настоятелем спільно з Парафіяльною радою. Роботою Парафіяльних зборів керує настоятель. Парафіяльні збори обирають зі свого складу секретаря, відповідального за ведення протоколу засідання (пункт 2.3);
- парафіяльні збори вважаються чинними за умови присутності на них не менше 2/3 від числа членів Парафіяльних зборів, рішення яких приймається простою більшістю голосів. При рівній кількості голосів голос головуючого є вирішальним (пункт 2.4);
- протокол Парафіяльних зборів підписується настоятелем, секретарем та п`ятьма членами зборів, які обираються для цього. Протоколи Парафіяльних зборів затверджуються єпархіальним архієреєм, і тільки після цього ухвалені рішення набувають чинності (пункт 2.5);
- зміни і доповнення до цього статуту вносяться на розгляд Парафіяльних зборів уповноваженими представниками парафії виключно зі згоди єпархіального архієрея і реєструються в тому ж порядку, що і статут (пункт 6.1).
18.10.2018 керуючим Київською єпархією УПЦ митрополитом Онуфрієм затверджено протокол № 3 релігійної громади УПЦ парафії Різдва Пресвятої Богородиці смт. Іванків Іванківського району Київської області від 02.09.2018, пунктом 2 якого Парафіяльні збори ухвалили рішення про оновлення списку членів релігійної громади УПЦ парафії Різдва Пресвятої Богородиці смт. Іванків Іванківського району Київської області.
Так, відповідно до оновленого списку членами релігійної громади УПЦ парафії Різдва Пресвятої Богородиці смт. Іванків Іванківського району Київської області є: 1. ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ); 2. ОСОБА_4 ; 3. ОСОБА_5 ; 4. ОСОБА_6 ; 5. ОСОБА_7 ; 6. ОСОБА_8 ; 7. ОСОБА_9 ; 8. ОСОБА_10 ; 9. ОСОБА_11 ; 10. ОСОБА_12 ; 11. ОСОБА_13 ; 12. ОСОБА_14 ; 13. ОСОБА_15 ; 14. ОСОБА_16 ; 15. ОСОБА_17 ; 16. ОСОБА_18 ; 17. ОСОБА_19 ; 18. ОСОБА_20 ; 19. ОСОБА_21 
20.12.2018 керуючим Київською єпархією УПЦ митрополитом Онуфрієм затверджено протокол № 4 парафіяльних зборів релігійної громади УПЦ парафії Різдва Пресвятої Богородиці смт. Іванків Іванківського району Київської області від 18.11.2018, відповідно до тексту якого Парафіяльні збори ухвалили рішення про те, що релігійна громада парафії Різдва Пресвятої Богородиці смт. Іванків Іванківського району Київської області і надалі буде залишатися в канонічному підпорядкуванні (належності) до канонічної Української Православної Церкви з чинним на сьогодні її статусом як незалежної та самостійної в своєму управлінні, під керуванням Блаженнійшого Митрополита Онуфрія.
31.01.2019 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи», пунктами 2, 3 Прикінцевих положень якого установлено, що:
- у разі прийняття рішення щодо зміни своєї підлеглості релігійна організація повідомляє про таке рішення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, або обласні, Київську, Севастопольську міські державні адміністрації, а в Автономній Республіці Крим - Раду міністрів Автономної Республіки Крим, які забезпечують оприлюднення цього рішення на своєму офіційному веб-сайті;
- статути (положення) релігійних організацій мають бути приведені у відповідність із цим Законом упродовж одного року з дня набрання ним чинності. До приведення статутів (положень) у відповідність із цим Законом релігійні організації керуються положеннями діючих статутів (положень) у частині, що не суперечить цьому Закону.
До голови Іванківської селищної ради надійшло повідомлення про проведення масового заходу від 19.02.2019, за змістом якого ініціативна група повідомила про проведення 03.03.2019 о 15:00 масового заходу відповідно до статті 39 Конституції України, статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частини 2 статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
03.03.2019 відбулись Загальні збори (Парафіяльні збори) релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії УПЦ смт. Іванків Іванківського району Київської області, рішення яких оформлені протоколом № 1 (присутні 296 членів парафії).
Зі змісту вказаного протоколу, наданого позивачем, вбачається, що Загальними зборами (Парафіяльними зборами) релігійної громади ухвалено наступні рішення:
- обрано ОСОБА_22 секретарем зборів, ОСОБА_23 - головою зборів;
- обрано до складу лічильної комісії ОСОБА_24 (голова), ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 ;
- на підставі статутних положень УПЦ вирішено вважати збори православних віруючих жителів смт. Іванків Іванківського району Київської області загальними зборами Релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Іванківського району Київської області;
- прийнято зміни та доповнення до статуту, згідно з якими статут викладається в новій редакції: Релігійна організація «Релігійна громада Різдва Пресвятої Богородиці Православної Церкви України смт. Іванків Іванківський район Київської області»;
- уповноважено ОСОБА_23 подати статут Релігійної організації «Релігійна громада Різдва Пресвятої Богородиці Православної Церкви України смт. Іванків Іванківський район Київської області», який викладається в новій редакції, на реєстрацію до Київської обласної державної адміністрації та здійснення державної реєстрації згідно з чинним законодавством України.
Додатком до протоколу є реєстр осіб (православних віруючих громадян), які беруть участь у загальних зборах (парафіяльних зборах) релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Іванківського району Київської області 03.03.2019, відповідно до якого у Парафіяльних зборах 03.03.2019 взяли участь 296 осіб.
На виконання ухвали Господарського суду Київської області від 02.05.2023 Київська обласна державна адміністрація надала протокол № 1 загальних (парафіяльних) зборів релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії УПЦ смт. Іванків Іванківського району Київської області від 03.03.2019 (присутні 27 осіб). 
Згідно з вказаним протоколом 03.03.2019 загальні (парафіяльні) збори прийняли наступні рішення:
- обрано головою Загальних (Парафіяльних) зборів ОСОБА_23 , а секретарем - ОСОБА_22 ;
- обрано лічильну комісію Загальних зборів у складі трьох осіб: ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 ;
- змінено підлеглість Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної Церкви України, а також визначено, що Релігійна громада канонічно та організаційно підпорядковується Управлінню Київської Єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) та Київській Митрополії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), є підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архієрею Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України);
- змінено найменування Релігійної громади, визначено таке нове повне найменування релігійної громади: Релігійна організація «Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт. Іванків Іванківського району Київської області»;
- викладено та прийнято статут Релігійної громади у новій редакції та вирішено подати прийнятий статут Релігійної громади в новій редакції на затвердження Єпархіальному архієрею «Управління Київської Єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)», Митрополиту Київському і всієї України Епіфанію;
- вирішено провести реєстрацію статуту Релігійної громади у новій редакції, а також державну реєстрацію змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Уповноважено Косянчука О.Г. на представництво інтересів Релігійної громади перед органами державної влади, в тому числі, але не обмежуючись, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, обласними державними адміністраціями, відділами (управліннями) державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з метою реєстрації статуту Релігійної громади у новій редакції, а також проведення державної реєстрації змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та відповідно надано йому право від імені Релігійної громади підписувати заяви, форми реєстраційних карток, цей протокол Загальних зборів Релігійної громади, статут Релігійної громади та інші документи, які передбачені чиним законодавством України, засвідчувати своїм підписом копії документів, з метою реєстрації статуту Релігійної громади у новій редакції, а також внесення змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запитувати та отримувати (в тому числі оригінали) будь-які документи, у разі необхідності вносити плату за дії, що пов`язані з такою державною реєстрацією.
Зі статуту Релігійної організації «Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт. Іванків Іванківського району Київської області» (нова редакція), прийнятого рішенням Загальних зборів, оформленим протоколом № 1 від 03.03.2019, вбачається, що він був затверджений Єпархіальним архієреєм Управління Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) Митрополитом Київським і всієї України 22.05.2019.
07.05.2022 розпорядженням голови Київської обласної військової адміністрації № 239 зареєстровано зміни до статуту Релігійної організації «Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт. Іванків Іванківського району Київської області» (нова редакція).
16.05.2022 відбулись Загальні (Парафіяльні) збори релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії УПЦ смт. Іванків Іванківського району Київської області, результати яких оформлені протоколом № 1, підписаним головою загальних зборів ОСОБА_23 та секретарем загальних зборів ОСОБА_30 , справжність підписів яких посвідчена приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Біланом Є.Г.
Порядок денний загальних зборів, що відбулися 16.05.2022, ідентичний порядку денному загальних зборів від 03.03.2019, як і рішення, прийняті за результатами їх проведення.
Згідно з рішенням, прийнятим за пунктом 8 порядку денного загальних зборів 16.05.2022, уповноважено ОСОБА_2 на представництво інтересів Релігійної громади перед органами державної влади, в тому числі, але не обмежуючись, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, обласними державними адміністраціями, відділами (управліннями) державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, з метою реєстрації статуту Релігійної громади у новій редакції, а також проведення державної реєстрації змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та відповідно надати йому право від імені Релігійної громади підписувати заяви, форми реєстраційних карток, цей протокол Загальних зборів Релігійної громади, статут Релігійної громади та інші документи, які передбачені чиним законодавством України, засвідчувати своїм підписом копії документів, з метою реєстрації статуту Релігійної громади у новій редакції, а також внесення змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запитувати та отримувати (в тому числі оригінали) будь-які документи, у разі необхідності вносити плату за дії, що пов`язані з такою державною реєстрацією.
18.05.2022 здійснено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за №1003371070007000057, зокрема, щодо назви релігійної організації «Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт. Іванків Іванківського району Київської області».
Позивач стверджує, що рішення про реєстрацію статуту у новій редакції, якою передбачено зміну канонічної підлеглості, ухвалено особами, які не є дійсними членами Релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії УПЦ смт. Іванків Іванківського району Київської області.
Також позивач наполягає на тому, що збори, які відбулися 03.03.2019, не були Парафіяльними зборами, а особи, які брали участь у цих зборах, не мали будь-яких повноважень для ухвалення будь-яких рішень щодо парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії УПЦ смт. Іванків Іванківського району Київської області.
Позивач також стверджує, що протоколи від 03.03.2019 є підробленими.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції
Господарський суд Київської області рішенням від 04.07.2023 у справі №910/5983/22 у задоволенні позову відмовив повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з такого:
- станом на 03.03.2019 релігійна громада парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії УПЦ смт. Іванків Іванківського району Київської області діяла на підставі статуту в редакції, прийнятій парафіяльними зборами 04.12.2014, положення якого щодо порядку скликання та проведення парафіяльних зборів прямо суперечили змінам, внесеним до статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи»;
- рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення, та, відповідно, не потребує затвердження єпархіальним архієреєм, як це закріплено пунктом 2.5 статуту від 04.12.2014. Внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи» змінами наділено загальні збори релігійної організації виключною компетенцією із визначення питань щодо зміни канонічного підпорядкування, а також із затвердження нової редакції статуту;
- суд враховує, що у випадку невідповідності положень статуту нормам законодавства мають застосовуватися положення закону, які мають вищу юридичну силу;
- досліджуючи зміст статуту відповідача в редакції, прийнятій парафіяльними зборами 04.12.2014, суд не встановив будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які дали б можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади. Натомість положеннями пункту 2.1 цього статуту визначено, що до складу Парафіяльних зборів належать священнослужителі, церковнослужителі, члени парафії, миряни, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість Статуту про управління УПЦ, регулярно беруть участь у богослужінні, сповідуються та причащаються, перебувають у канонічному послухові до настоятеля і не перебувають під забороною, церковним або кримінальним судом загальною юрисдикції, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті. Також жодного порядку обліку членів релігійних організацій не міститься і у Законі України «Про свободу совісті та релігійні організації»;
- зважаючи на те, що чинним законодавством саме релігійну громаду наділено виключною компетенцією вирішення питань щодо зміни канонічного підпорядкування, а також затвердження нової редакції статуту, суд відхилив доводи позивача про неправомочність загальних (парафіяльних) зборів, що відбулися 03.03.2019.
Північний апеляційний господарський суд постановою від 26.02.2026 рішення Господарського суду Київської області від 04.07.2023 у справі №910/5983/22 скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов задовольнив. Визнав недійсним Статут Релігійної організації «Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт. Іванків Іванківського району Київської області» в новій редакції, зареєстрований розпорядженням Голови Київської обласної військової адміністрації від 07.05.2022 №239 «Про реєстрацію статутів релігійних організацій» та державну реєстрацію змін до якого проведено Управлінням культури КОДА 18.05.2022 року за №1003371070007000057.
За висновками суду апеляційної інстанції встановлена невідповідність між сталим складом парафіян, який підтверджується численними протоколами зборів релігійної громади попередніх років, та особами, зазначеними у протоколі від 03.03.2019, що ставить під сумнів належність останніх до складу релігійної громади та, відповідно, правомочність такого складу на прийняття рішень щодо затвердження нової редакції статуту.
Також апеляційний суд зазначив, що підлягає врахуванню розмежування між постійними парафіянами та випадковими відвідувачами храму. Постійні парафіяни - це особи, які систематично беруть участь у богослужіннях та житті релігійної громади, формуючи її сталий склад. Натомість випадкові відвідувачі (прихожани у побутовому розумінні) можуть відвідувати храм епізодично, без ознак стабільної належності до релігійної організації та без набуття статусу її члена. Отже, встановлення факту членства не може ґрунтуватися виключно на даних лише одного протоколу та територіальної приналежності до відповідного населеного пункту, а потребує сукупної оцінки доказів, що підтверджують реальну, тривалу та систематичну участь особи у житті релігійної громади відповідно до вимог її статуту.
Оскільки доказами у справі не доведена належність осіб, зазначених у протоколі, до відповідної релігійної громади, не можна вважати встановленим факт прийняття спірного рішення більшістю її членів. Відтак правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо обов`язковості поваги до рішення, прийнятого більшістю, не підлягають застосуванню, що, у свою чергу, не дає підстав вважати, що таке рішення користується захистом принципу невтручання держави у питання релігійного підпорядкування.
Неповне дослідження судом першої інстанції доводів позивача щодо неналежності осіб, визначених у протоколі від 03.03.2019, до складу релігійної громади та непідтвердженості їх статусу як членів відповідної релігійної організації, а також ненадання належної оцінки поданим на їх обґрунтування доказам, призвело до необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Релігійна організація "Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт Іванків Іванківського району Київської області" звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026, у якій просила її скасувати у повному обсязі та залишити в силі рішення Господарського суду Київської області від 04.07.2023 у справі № 910/5983/22.
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначив про те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків про застосування положень частини 2 статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», частини 1 статті 2, частини 1 статті 74 ГПК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21, постановах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 924/173/22, від 12.09.2024 у справі № 906/820/22, від 18.03.2025 у справі № 911/3017/23, від 18.12.2025 у справі № 910/7956/24.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначив про те, що наразі відсутні висновки Верховного Суду про застосування норм матеріального і процесуального права у подібних правовідносинах, а саме: частини 3 статті 35 Конституції України, частини 4 статті 91 ЦК України, частин 3-5, 6, 8 статті 8, пункту 2 частини 3 статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», частини 1 статті 74, частини 4 статті 11, частини 4 статті 74, частини 1 статті 76, частини 1 статті 77 ГПК України
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення. Постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. Заперечення позивача проти доводів касаційної скарги зводяться до того, що збори, які відбулися 03.03.2019 та якими ухвалені рішення про зміну підлеглості Релігійної громади та прийняття її статуту у новій редакції 2019 року, скликані не членами Релігійної громади, скликані та організовані не як загальні (Парафіяльні) збори Релігійної громади, а як «збори громадян», тобто, як збори територіальної громади. Дійсні члени Релігійної громади (її Парафіяльних зборів) участь у зборах 03.03.2019 не брали, а тому такі збори не були загальними (парафіяльними) зборами Релігійної громади, а отже, не були органом, який має визначену законом компетенцію, ухвалювати такі рішення, чим порушено право Позивача на свободу віросповідання.
11.06.2026 від позивача надійшли клопотання: 1) про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.Позивач вважає, що відповідно до ч. 5 ст. 302 ГПК України ця справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а також згідно з ч. 4 ст. 302 ГПК України є необхідність відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в рішенні Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21;
2) про закриття касаційного провадження на підставі пункту 2 ч.1 ст. 296 ГПК України, оскільки касаційна скарга підписана особою, яка не має права її підписувати.
Розгляд цих клопотань буде здійснено під час розгляду справи по суті.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Стаття 35 Конституції України гарантує кожному право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.
Аналогічні положення щодо відокремленості церкви від держави містяться у статті 5 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено у статті 16 ЦК України.
Частиною першою статті 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
Положеннями статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначено, що релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону. Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.
Відтак, вимогами чинного законодавства закріплено право релігійної громади скликати загальні збори щодо вирішення питання про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту релігійної організації її членами, а не тільки настоятелем спільно з Парафіяльною радою, як це визначено в пунктах 2.2., 2.8. Статуту Релігійної громади 2014 року, та таке скликання не пов`язане із наданням єпархіальним архієреєм благословення. 
При цьому, рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення та, відповідно, не потребує затвердження єпархіальним архієреєм.
Отже, законодавець наділив загальні збори релігійної організації виключною компетенцією відносно визначення питань щодо зміни канонічного підпорядкування, а також затвердження нової редакції статуту.
В свою чергу, у випадку невідповідності положень Статуту нормам законодавства мають застосовуватись положення закону, які мають вищу юридичну силу.
Аналіз положень частини другої статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" дозволяє дійти висновку про те, що особа має право на вільне волевиявлення відносно свого членства в релігійній громаді.
Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" не визначає порядку вступу, прийняття до складу членів релігійної громади, їх обліку, а залишає вирішення цього питання самій громаді.
За встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, зі змісту Статуту Релігійної громади у редакції 2014 року вбачається, що вказаний Статут не містить будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади.
Натомість положеннями п. 2.1. Статуту в редакції 2014 року визначено, що до складу Парафіяльних зборів належать священнослужителі, церковнослужителі, члени парафії, миряни, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість Статуту про управління УПЦ, регулярно беруть участь у богослужінні, сповідуються та причащаються, перебувають у канонічному послухові до настоятеля і не перебувають під забороною, церковним або кримінальним судом загальної юрисдикції, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті.
З огляду на викладене слід погодитися з доводами касаційної скарги відповідача, що правильними у цій частині є висновки суду першої інстанції, що будь-яку православну особу, яка є віруючою, відвідує церковні богослужіння і проживає у смт. Іванків Іванківського району Київської області можна вважати членом релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), у якій відсутнє фіксоване членство.
Більше того, таке фіксоване членство суперечило б положенням статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21, на неврахування яких судом апеляційної інстанції вказує відповідач у касаційній скарзі, здійснила аналіз положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації, та сформувала такі правові висновки: "Законодавець лише в необхідних загальних рисах врегулював порядок реалізації релігійними громадами права на зміну підлеглості у канонічних і організаційних питаннях: 1) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами; 2) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади; 3) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. При цьому законодавець визнав автономію релігійної громади у визначенні кількості її членів, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, а також у питаннях членства на таких засадах: - членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади; - релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади в порядку, встановленому її статутом (положенням).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14.06.2007 зазначено, що стаття 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" жодним чином не обмежила чи перешкодила релігійній організації на власний розсуд визначати, в який спосіб вона вирішуватиме, чи приймати нових членів, визначатиме критерії членства та процедуру обрання органів управління. З точки зору статті 9 Конвенції застосованої разом зі статтею 11, це були рішення, які лежать в площині приватного права та які не мають бути об`єктом втручання з боку органів державної влади, якщо вони не порушують прав інших осіб, чи підпадають під обмеження, встановлені пунктами 2 статей 9 та 11 Конвенції. Іншими словами, держава не може зобов`язати легально існуюче приватно-правове об`єднання прийняти нових та виключити обраних членів. Втручання такого роду суперечитиме свободі релігійних об`єднань вільно регулювати свою поведінку та вільно вести свої справи (пункти 146, 150 вказаного рішення Європейського суду з прав людини).
У вищевказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що релігійні об`єднання вправі визначати на власний розсуд спосіб, в який вони прийматимуть нових та виключатимуть існуючих членів. Внутрішня структура релігійної організації та норми, що регулюють членство в ній, мають розглядатися як спосіб, в який такі організації виражають їх погляди та дотримуються своїх релігійних традицій. Суд вказав, що право на свободу віросповідання виключає будь-які повноваження держави оцінювати легітимність способу вираження релігійних поглядів.
Крім того, у пунктах 52, 147, 151 рішення у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14.06.2007 зазначено, що Верховний Суд України у складі трьох суддів відхилив касаційну скаргу громади-заявника, тому що положення статуту Парафії суперечили відповідному законодавству. Колегія також зазначила, що положення статуту відносно фіксованого членства суперечили законодавству, оскільки не дозволяли більшості релігійної групи проявляти свої релігійні переконання шляхом участі в управлінні церковними справами. Зокрема, Верховний Суд України зазначив: "...статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству. Оскільки діюче законодавство не передбачає обов`язкового чи іншого фіксованого членства віруючих даного віросповідання, в правовому значенні парафіяльні збори та загальні збори релігійної громади є поняттями тотожними, судова колегія виснувала, що пункти 2.12, 2.13 статуту не повністю відповідають діючому законодавству, що призвело до фактичного усунення від вирішення статутних питань більшості релігійної громади і порушення їх права на віросповідання". Європейський суд з прав людини визнав, що не є "належними та достатніми" висновки, викладені в ухвалі Верховного Суду України від 21 квітня 2000 року, що вимога "фіксованого членства" в релігійній організації не була закріплена законодавчо та що "збори парафіян" та "загальні збори релігійної групи" збігаються за значенням, і, таким чином, що права більшості релігійної групи та їх права на віросповідання були порушені. Суд вважав, що внутрішня організація Парафії чітко визначена статутом. Органи державної влади, включно з судами, знехтували цією внутрішньою структурою Парафії як приватно-правового об`єднання, зазначивши, що відповідна релігійна група була лише меншістю з "постійного складу релігійної групи", яка складалась близько з 300 осіб, які не були запрошені взяти участь в Парафіяльних зборах, хоча вони й є частиною групи.
У питанні наявності порушеного права, що є підставою для звернення до суду, необхідно враховувати, що право на свободу віросповідання включає забезпечення вільної можливості сповідувати свою релігію, дотримуватися релігійної практики та релігійних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими єдиновірцями.
Законодавець у частині восьмій статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" закріпив правило, спрямоване на захист права на свободу віросповідання частини громади, яка не згідна з рішенням про зміну підлеглості: вона має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Тому далі Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що самим визнанням державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях з тих підстав, на які вказує позивач, не може порушуватись право настоятеля цієї громади чи її члена на свободу віросповідання.
Завданням суду є визначення того, чи заходи, вжиті на національному рівні, є виправданими та пропорційними, а також наскільки виправданим є втручання суду у внутрішні справи релігійної громади.
З огляду на зазначене вище, відсутність визначеного у Статуті Релігійної громади порядку прийняття до членів громади, фіксованого членства, Велика Палата Верховного Суду при визначенні критеріїв, яким мали відповідати члени релігійної громади, які брали участь у загальних зборах громади, що прийняли оспорюване рішення про зміну підлеглості у канонічних питаннях, враховує встановлені у Статуті Релігійної громади в редакції 1991 року критерії членів парафіяльних зборів (якими є парафіяльні віруючі, клірики та миряни, які досягли 18-річного віку, які в канонічних питаннях визнають обов`язковість статуту Української Православної Церкви, регулярно відвідують богослужіння та сповідь, перебувають у канонічному послухові настоятелю і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті). Такими критеріями, відповідність яким може бути об`єктивно встановлена, з перелічених є досягнення 18-річного віку і регулярне відвідування богослужіння".
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 10.07.2024 у справі № 902/1283/21, від 04.09.2024 у справі № 902/1043/21, від 18.03.2025 у справі № 911/3017/23, від 14.04.2026 у справі № 910/19656/23, від 07.05.2026 у справі № 910/3630/24, від 19.05.2026 у справі № 917/226/25.
Всупереч наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, у цій справі суд апеляційної інстанції свої висновки побудував виключно на тому, що з інформації із загальнодоступних джерел чисельність населення селища Іванків Вишгородського району Київської області станом на 2019 рік становила понад 10 тисяч осіб, що свідчить про наявність значного за кількістю населення в цьому селищі. Зазначив, що у межах цього населеного пункту діяло декілька релігійних громад різної конфесійної належності, зокрема, парафії Православної церкви України, Української православної церкви, Римсько-католицької церкви, а також протестантських релігійних організацій, що дає підстави для висновку, що у селищі діяли різні релігійні громади, а отже має місце різна конфесійна належність його мешканців.
Оскільки матеріали протоколу, яким було затверджено нову редакцію статуту та вирішено питання канонічної підлеглості, містять відомості про участь 27 осіб у зборах (при цьому відсутні належні та допустимі докази, які дозволяли б достеменно встановити, що зазначені особи є членами саме релігійної громади парафії (УПЦ) та постійними її вірянами, які регулярно беруть участь у богослужіннях і релігійному житті цієї громади), суд апеляційної інстанції зазначив, що неможливо достеменно ідентифікувати належність цих осіб (що підписали протокол) до відповідної релігійної громади. 
На думку суду апеляційної інстанції хоча Статут (в редакції, затвердженій загальними зборами від 04.12.2014, що був чинним станом на час прийняття зборами рішення про затвердження нової редакції статуту) не передбачає спеціального порядку ведення обліку членів релігійної громади, позивач, як настоятель храму та керівник релігійної громади, організовував діяльність цієї релігійної громади, забезпечуючи проведення обрядів та богослужінь у храму Різдва Пресвятої Богородиці селища Іванків, відповідно, та був обізнаний про те, хто є прихожанами церкви. 
18.10.2018 керуючий Київською єпархією УПЦ митрополит Онуфрій затвердив протокол № 3 релігійної громади УПЦ парафії Різдва Пресвятої Богородиці смт. Іванків Іванківського району Київської області від 02.09.2018, пунктом 2 якого Парафіяльні збори ухвалили рішення про оновлення списку членів релігійної громади УПЦ парафії Різдва Пресвятої Богородиці смт. Іванків Іванківського району Київської області.
Відповідно до оновленого списку членами релігійної громади УПЦ парафії Різдва Пресвятої Богородиці смт. Іванків Іванківського району Київської області є 19 осіб.
Аналіз наявних доказів у їх сукупності на думку суду апеляційної інстанції свідчить про сталість та визначеність складу осіб, які тривалий час і систематично здійснювали участь у життєдіяльності релігійної громади та ідентифікувалися як її фактичні члени у розумінні статутних критеріїв приналежності до складу Парафіяльних зборів.
За висновками суду апеляційної інстанції матеріали справи не містять доказів того, що як на момент проведення зборів 03.03.2019, так і на момент проведення зборів 16.05.2022 з ідентичним порядком денним до цих організаційно-управлінських документів релігійної громади були внесені зміни щодо чисельного чи персонального складу громади, що ставить під сумнів належність останніх до складу релігійної громади та, відповідно, правомочність такого складу на прийняття рішень щодо затвердження нової редакції статуту.
Верховний Суд вважає такі висновки суду апеляційної інстанції помилковими, оскільки таке фіксоване членство суперечить положенням статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", за встановлених судом апеляційної інстанції обставин, що Статут (в редакції, затвердженій загальними зборами від 04.12.2014, що був чинним станом на час прийняття зборами рішення про затвердження нової редакції статуту) не передбачав спеціального порядку ведення обліку членів релігійної громади.
Верховним Судом у постанові від 14.04.2026 у справі № 910/19656/23 викладено висновок відповідно до якого включення особами самих себе до членів релігійної громади не може свідчити про існування в релігійній громаді реального фіксованого членства.
Крім того, судом апеляційної інстанції не наведено доказів які б спростовували членство осіб, які брали участь в загальних зборах 03.03.2019, в релігійній громаді парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків.
За відсутності визначеного у статуті Релігійної організації УПЦ порядку прийняття до членів громади, критеріями, відповідність яким може бути об`єктивно встановлена, є досягнення 18-річного віку і регулярне відвідування богослужіння.
З огляду на відсутність даних, які б дозволяли перевірити регулярне відвідування богослужіння, суд першої інстанції, з урахуванням наведеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 позиції, правильно застосовував саме критерій територіального зв`язку, тобто проживання у місцевості, де діє релігійна громада, оскільки відповідність цьому критерію робить можливим виконання умови про регулярне відвідування богослужіння. Протилежні висновки суду апеляційної інстанції в цій частині є помилковими.
Верховний Суд не погоджується також з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відповідно до Повідомлення про проведення масового заходу (а. с. 55, том 1), скерованого ініціативною групою до Голови Іванківської селищної ради, 3 березня 2019 року в районному будинку культури проводилися збори «громадян смт Іванків, с. Запрудка, с. Болотня». З цього Повідомлення не вбачається, що такі збори скликалися саме як збори парафіян чи членів конкретної релігійної громади, а тому особи, які брали участь у зборах можуть не відповідати критеріям членства у релігійній громаді та, відповідно, не підпадати під ознаки осіб, уповноважених на голосування щодо переходу до іншої єпархії та затвердження нової редакції статуту.
Також згідно з договором оренди, укладеним між Відділом культури, національностей, релігій, молоді та спорту Іванківської райдержадміністрації (Орендодавець) та Іванківською селищною радою (Орендар), передано у строкове платне користування глядацький зал районного Будинку культури терміном на 3 години 03 березня 2019 року з метою проведення загальних зборів членів територіальної громади селищної ради.
Суд першої інстанції надав оцінку усім доказам у справі у їх сукупності, у тому числі і наведеному судом апеляційної інстанції повідомленню про проведення масового заходу (а. с. 55, том 1) та встановив, що до голови Іванківської селищної ради надійшло повідомлення про проведення масового заходу від 19.02.2019, за змістом якого ініціативна група повідомила про проведення 03.03.2019 о 15:00 масового заходу відповідно до статті 39 Конституції України, статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частини 2 статті 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Тобто зміст повідомлення давав можливість ідентифікувати цей захід саме як збори релігійної громади.
У протоколі № 1 від 03.03.2019 прямо зазначено, що його оформлено за результатами проведення Загальних зборів (Парафіяльних зборів) релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії УПЦ смт.Іванків Іванківського району Київської області.
Позивачем не надано та судом апеляційної інстанції не встановлено наявності доказів, які б спростовували обставини членства осіб, які брали участь у Загальних зборах (Парафіяльних зборах) релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії УПЦ смт. Іванків Іванківського району Київської області та підписали протокол № 1 від 03.03.2019.
Однак, зважаючи на встановлені у цій справі обставини наявності двох протоколів від 03.03.2019 № 1, апеляційний господарський суд мав надати оцінку цим обставинам.
Зокрема перевірити висновки суду першої інстанції, який визнав переконливими пояснення відповідача, що станом на квітень 2022 року оригінал протоколу № 1 від 03.03.2019, складений за участі 296 осіб, втрачений. У 2019-2021 роках питанням реєстрації нової редакції статуту Релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт.Іванків Іванківського район Київської області займався настоятель Релігійної громади ПЦУ смт. Іванків від ПЦУ, який 26.02.2022 був насильницьки вбитий російськими окупантами. Після деокупацї Київської області було поновлено юридичний процес реєстрації нової редакції статуту Релігійної громади парафії Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви смт. Іванків Іванківського району Київської області про зміну канонічної підлеглості, проте на заваді стала втрата оригіналу протоколу від 03.03.2019, у зв`язку з чим виникла необхідність повторного складення цього протоколу, результатом чого і стала поява протоколу № 1 від 03.03.2019 за участю 27 осіб; а така мала кількість осіб, яка підписалася у повторному протоколі, пояснюється тим, що більше місяця смт. Іванків перебувало в окупації та зазнало як значних руйнувань, так і сильної депопуляції його мешканців, в силу чого з 296 осіб учасників первинних зборів вдалося віднайти лише 27 осіб. Наявність протоколу від 16.05.2022 № 1 обумовлена змінами, внесеними до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань», зокрема, щодо нотаріального посвідчення підписів на протоколі.
Отже, констатувавши, що протокол парафіяльних зборів №1 від 03.03.2019 з реєстром осіб, що брали участь у зборах (який містить підписи 296 членів парафії) втрачений, апеляційний суд повинен був:
1. Оцінити ксерокопії вищевказаних протоколу та реєстру (том справи 1 арк. 59-75) з позиції їх вірогідності та достовірності як доказів, визначивши, чи дозволяє якість цих ксерокопій достовірно встановити, що ці документи під час їх існування містили підписи якихось осіб, і якщо містили - то яких саме і в якій саме кількості;
2. Надати належну оцінку протоколу парафіяльних зборів №1 від 03.03.2019 (том справи 3, арк. 18-23) який був створений вже у 2022 році як доказу, аргументовано визначивши:
- чи може вважатися документ, який складений у 2022 році і містить в собі підписи 27 осіб таким, що відновлює документ, складений у 2019 році і містить в собі підписи 296 осіб?
- чи є такий спосіб відновлення втраченого документу належним та допустимим та чи здатний такий відновлений документ породжувати правові наслідки і бути підставою для внесення змін до установчих документів релігійної громади і, таким чином - бути доказом у господарському процесі враховуючи вимоги статті 76 ГПК України. 
Однак, апеляційний господарський суд в порушення вимог статтей 77, 78, 79 та 86 ГПК України не надав належної оцінки цим доказам у справі.
Крім того, суд апеляційної інстанції, встановив, що за доводами позивача постійний склад членів релігійної громади УПЦ парафії Різдва Пресвятої Богородиці смт. Іванків Іванківського району Київської області є 19 осіб. Відповідно до протоколів загальних зборів Релігійної громади, наданих відповідачем, від 03.03.2019 (який подавався для реєстрації нової редакції Статуту) та від 16.05.2022, на яких, зокрема, приймалося рішення про зміну підлеглості Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православна Церква України, у них взяло участь 27 осіб.
Враховуючи, що як позивач, так і відповідач наполягають на тому, що вказані ними особи є членами Релігійної громади парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії УПЦ смт. Іванків Іванківського району Київської області, суду апеляційної інстанції належало перевірити, чи дотримані у такому разі вимоги Закону, відповідно яких рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади, якщо твердження позивача, що вказані ним особи не брали участі у зборах Релігійної громади 03.03.2019 та від 16.05.2022, підтвердяться.
Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №917/549/20).
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
З огляду на викладене та беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції припустився порушення вимог ч. 5 ст. 236 ГПК України стосовно ухвалення рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Щодо наведених відповідачем підстав для касаційного оскарження за пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, то невстановлення дійсних обставин справи виключає можливість формування Верховним Судом висновку про застосування норми права у таких правовідносинах, а також про необхідність такого висновку.
Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Отже, умовами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень із зазначеної підстави (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України) є: (1) відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, (2) відсутність такого висновку саме у подібних правовідносинах.
При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 04.02.2025 у справі № 909/996/22, від 10.12.2024 у справі № 904/5475/23, від 08.08.2024 у справі № 906/446/23, від 08.08.2024 у справі № 906/497/23.
Водночас у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.02.2025 у справі № 909/996/22, від 08.08.2024 у справі № 906/446/23 та інших.
Правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються з огляду на конкретні обставини справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
Формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає прийняттю законного рішення у справі, тому касаційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Розгляд клопотань.
Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Наявність виключної правової проблеми і необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики позивач обгрунтовує тим, що в Законі України «Про свободу совісті та релігійні організації» існує прогалина щодо вирішення питання набуття членства в релігійній організації, якщо релігійна громада, користуючись своїм правом самостійно вирішувати свої внутрішні справи, не визначила у статуті на власний розсуд порядок прийняття нових та виключення існуючих членів, порядок обліку членів громади. Так само Закон не регламентує порядок правового статусу вірян (прихожан) церкви, що ототожнюють себе з членами релігійної громади, але не визнаються такими її керівником, парафіяльною радою, тощо. Подолання цієї законодавчої прогалини у спосіб, що сумісний зі статтею 9, 11 Конвенції, є завданням суду. 
Беручи до уваги наявність прогалини щодо законодавчого регулювання питання визначення необхідної кількості членів релігійної громади для прийняття рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту у разі, коли загальна кількість членів не визначена, необхідність вирішення питання застосування аналогії закону чи права у цій справі, а також зважаючи на те, що питання у справі стосується захисту прав людини і основоположних свобод, що гарантуються Конституцією України та Конвенцією, і вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі, вважаємо, що у межах цієї справи наявні ознаки якісного критерію виключної правової проблеми у справі, вирішення якої є необхідним для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Щодо наявності кількісного критерію для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду зазначив, що за даними Державної служби з етнополітики та свободи совісті у відповіді на запит агентства «Інтерфакс» щодо переходу релігійних громад з УПЦ в ПЦУ, у 2022 року таке рішення ухвалили 483 релігійні громади, у 2023 року - 471 релігійна громада, у 2024 році - 233 релігійні громади і у 2025-му - 191 релігійна громада.
Відповідно до загальнодоступної інформації з ЗМІ в окремих громадах процес зміни підлеглості відбувається з протистояннями, що з урахуванням питання, щодо якого постає проблема, може свідчити про виникнення нових судових спорів.
Наведене на думку позивача є підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з частиною 5 статті 302 ГПК України.
Також вважає, що наявні підстави для відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2024 року у справі № 906/1330/21 у питанні, чи порушуються права настоятеля цієї громади чи її члена на свободу віросповідання у зв`язку із зміною релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту, що були зареєстровані державною адміністрацією, внаслідок чого релігійна громада, очолювана позивачем, втратила правоздатність, є «обмеженням» його прав сповідувати свою релігію спільно з іншими особами, що гарантовано статтею 9 Конвенції та тлумачиться у поєднанні зі її статтею 11.
Аналогічні за своїм змістом обставини були предметом дослідження Європейським судом з прав людини у справі «Свято-Успенська парафія Рівненської єпархії Української православної церкви у с. Птича проти України» (Рішення ЄСПЛ від 09.10.2025; заява № 8906/19), у якій Суд встановив факти недопуску настоятеля до храму, позбавлення можливості здійснення богослужінь та релігійної діяльності у зв`язку з конфліктом щодо канонічного та майнового користування культовою спорудою.
Наведена правова позиція Європейського суду є релевантною до спірних правовідносин та підлягає пріоритетному застосуванню з огляду на приписи статті 9 Конституції України та практику її тлумачення у системному зв`язку з Конвенцією та практикою Суду.
Зазначене рішення Європейського суду було ухвалене після постановлення Великою Палатою Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21, у зв`язку з чим вважає, що наявні підстави для відступлення від висновку, що зміна релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях не може порушувати право настоятеля цієї громади чи її члена на свободу віросповідання.
Верховний Суд вважає, що клопотання позивача задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Підставою для передачі справи № 906/1330/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду була аналогічним чином сформульована виключна правова проблема, у тому числі у зв`язку з наявністю прогалини в законодавчому регулюванні питання визначення необхідної кількості членів релігійної громади для прийняття рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту у разі, коли загальна кількість членів не визначена. За результатами перегляду справи № 906/1330/21 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову від 03.04.2024, у якій надала відповіді на винесені на її розгляд питання, у тому числі сформувала висновки щодо застосування норми права - статті восьмої Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21 вказала, що Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації" не визначає порядку вступу, прийняття до складу членів релігійної громади, їх обліку, а залишає вирішення цього питання самій громаді.
Велика Палата Верховного Суду відзначила: "…Законодавець лише в необхідних загальних рисах врегулював порядок реалізації релігійними громадами права на зміну підлеглості у канонічних і організаційних питаннях:
1) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами;
2) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади;
3) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.
При цьому законодавець визнав автономію релігійної громади у визначенні кількості її членів, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, а також у питаннях членства на таких засадах:
- членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади;
- релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади в порядку, встановленому її статутом (положенням)."
Отже, наразі існує висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права з окресленого позивачем питання.
Позивачем не обґрунтовано наявність виключної правової проблеми з урахуванням кількісного та якісного показників, зокрема не доведено відсутність процесуальних механізмів вирішення такого питання чи існування різних позиції у застосуванні норми права. Натомість практика вирішення судами подібних спорів після ухвалення у справі № 906/1330/21 Великою Палатою Верховного Суду постанови від 03.04.2024 свідчить про її сталість та послідовність.
Також клопотання позивача не містить належного обґрунтування необхідності відступлення від висновку, викладеного у пунктах 8.33-8.34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 у питанні, чи порушуються право настоятеля цієї громади чи її члена на свободу віросповідання у зв`язку із зміною релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях.
Щодо посилання позивача на рішення ЄСПЛ у справі «Свято-Успенська парафія Рівненської єпархії Української православної церкви у с. Птича проти України», то у справі «Свято-Успенська парафія Рівненської єпархії Української православної церкви у с. Птича проти України» громада-заявниця скаржилася на те, що осіб, які погрожували зруйнувати будівлю церкви та напали на членів первинної громади-заявниці, не було притягнуто до відповідальності, а органи державної влади постановили ухвалу про накладення арешту на будівлю церкви замість того, щоб притягнути до відповідальності осіб, які напали на громаду- заявницю. ЄСПЛ у цій справі відзначив, що держава-відповідач зіткнулася зі значними труднощами у виконанні своїх зобов`язань за статтею 9 Конвенції з огляду на тривалий та запеклий спір щодо використання будівлі церкви. Однак в межах кримінального провадження органи державної влади вирішили повністю заборонити користування будівлею церкви, що оскаржували дві релігійні групи, при цьому не врахували той факт, що громада-заявниця, як власник будівлі на той момент, мала виключне право за законом на користування нею. Хоча органи державної влади порушили кримінальне провадження, ніщо не свідчить, що були вжиті будь-які ефективні заходи для встановлення та притягнення до відповідальності осіб, які скоїли відповідні кримінальні правопорушення. ЄСПЛ вказав, що у цій справі органи державної влади усунули джерело напруженості, повністю заборонивши користування будівлею церкви, однак не довели, що ці кроки були достатніми та їм не було доступно жодних інших заходів, відтак ЄСПЛ дійшов висновку про недоведеність того, що органи державної влади вжили достатніх заходів для забезпечення мирної реалізації прав громадою-заявницею, гарантованих статтею 9 Конвенції, відтак ЄСПЛ констатував порушення статті 9 Конвенції.
У цій справі № 910/5983/22 спір не стосується використання будівлі церкви, тому немає підстав стверджувати про релевантність вказаної практики ЄСПЛ до обставин встановлених у цій справі.
За таких обставин, клопотання позивача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з наведених підстав задоволенню не підлягає.
Подібної позиції притримується Верховний Суд у постанові від 19.05.2026 у справі №917/226/25.
Щодо закриття касаційного провадження на підставі пункту 2 ч.1 ст. 296 ГПК України.
Клопотання позивача про закриття касаційного провадження обґрунтоване тим, що:
а) відповідно до статуту Релігійної громади у новій редакції 2019 року, так і відповідно до статуту Релігійної громади у новій редакції 2025 року поточне керівництво Релігійною громадою здійснює голова парафіяльної ради, який обирається парафіяльними зборами. В матеріалах справи відсутні докази обрання ОСОБА_2 головою парафіяльної ради. Отже договір про надання правничої допомоги № 034/22-МГ від 01.07.2022 укладений Релігійною громадою з АДВОКАТСЬКИМ ОБ`ЄДНАННЯМ «МОРІС ГРУП», від імені Релігійної громади підписаний саме ОСОБА_2 , тобто особою, яка не мала на це повноважень. Відомості, внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про ОСОБА_2 , як про керівника Релігійної громади, є недостовірними, про що або знало, або могло знати АДВОКАТСЬКЕ ОБ`ЄДНАННЯ «МОРІС ГРУП»;
б) станом на 28.04.2026 (дату подання касаційної скарги), в ЄДР відбулася зміна найменування Релігійної громади ПЦУ смт. Іванків на: Релігійна організація "Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Вишгородської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) селища Іванків Вишгородського району Київської області", що не відповідає назві відповідача зазначені в касаційній скарзі, тобто є порушенням вимог щодо змісту касаційної скарги.
Вимоги до касаційної скарги встановлені статтею 290 ГПК України. Частина третя цієї статті встановлює, що касаційна скарга підписується особою, яка подає скаргу, або її представником. До касаційної скарги, поданої представником, додається довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження.
Відповідно до положень пункту 2 частини 4 статті 60 ГПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються, зокрема, ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
У цій справі № 910/5983/22 касаційна скарга подана від імені відповідача подана його представником - адвокатом Йосипенко Соломією Тарасівною, повноваження якої підтверджено ордером серії АІ № 2188687, виданим на підставі договору про надання правничої допомоги від 01.07.2022 № 034/22-МГ.
Договір про надання правничої допомоги № 034/22-МҐ від 01.07.2022, на підставі якого АО "Моріс Ґруп" надає правничу допомогу Релігійній громаді ПЦУ смт. Іванків у справі № 910/5983/22, підписано між АО "Моріс Ґруп" та Релігійною громадою ПЦУ смт. Іванків, від імені якої діяв Славич Іван Васильович, як керівник Релігійної громади ПЦУ смт. Іванків, інформація щодо якого міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відповідно вважається достовірною і може бути використана у спорі з третьою особою (ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").
За загальним правилом правомірність договору презюмується. Позивачем доказів визнання недійсним договору про надання правничої допомоги від 01.07.2022 № 034/22-МГ не надано. Отже, представником відповідача повноваження на подання касаційної скарги підтверджено належним чином.
Щодо доводів позивача про зміну найменування Релігійної громади ПЦУ смт. Іванків: з Релігійної організації "Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт Іванків Іванківського району Київської області" на Релігійна організація "Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Вишгородської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) селища Іванків Вишгородського району Київської області", то це може бути підставою для звернення до суду з клопотанням про заміну сторони відповідача у зв`язку із зміною назви, а не для закриття касаційного провадження.
У зв`язку з викладеним у задоволенні клопотання позивача про закриття касаційного провадження у справі № 910/5983/22 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 296 ГПК України слід відмовити.
Висновки Верховного Суду
Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
З врахуванням викладеного, оскільки суд апеляційної інстанції припустився неправильного застосування приписів Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а у Верховного Суду відсутня процесуальна можливість з`ясувати дійсні обставини справи, це є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Під час нового розгляду господарському суду апеляційної інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, прав та обов`язків сторін, і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.
Судові витрати
Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судом касаційної інстанції не здійснюється.
Керуючись статями 296, 300, 301, 302, 303, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. У задоволенні клопотань ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі № 910/5983/22 та про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
2. Касаційну скаргу Релігійної організації "Релігійна громада парафія Різдва Пресвятої Богородиці Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) смт. Іванків Іванківського району Київської області" задовольнити частково.
3. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 у справі № 910/5983/22 скасувати.
4. Справу № 910/5983/22 направити на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.
5. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй