ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження № 22-ц/821/1662/26 | Головуючий по першій інстанції
Справа № 707/556/26 Категорія: 307020000 | Ніколенко О. Є.
| Доповідач в апеляційній інстанції
| Сіренко Ю.  В.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року 

м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Новікова О.М., Фетісової Т.Л., 

секретар: Широкова Г.К.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – Михайлівська сільська рада Черкаського району Черкаської області, 

третя особа – Третя черкаська державна нотаріальна контора,

особа, яка подає апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 – адвокат Секретар Оксана Леонідівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Секретар Оксани Леонідівни на рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 13 травня 2026 року (у складі судді Ніколенко О.Є.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Михайлівської сільської ради Черкаського району Черкаської області, третя особа: Третя черкаська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

в с т а н о в и в :

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, в якому просила визначити додатковий строк, терміном у 2 місяці, для прийняття спадщини після смерті матері – ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову зазначала, що у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 не зверталася, оскільки була переконана в тому, що її мати не мала жодної власності.
Також в позові зазначено, що інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 немає.
Рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 13.05.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Таке рішення суду мотивоване тим, що позивачем не наведено жодної поважної причини пропуску визначеного законом строку для прийняття спадщини.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, представником позивача – адвокатом Секретар О.Л. через підсистему «Електронний суд» подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задоволити позов ОСОБА_1 .
В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та не врахував загальних засад цивільного законодавства.
Зазначає, що причиною пропуску шестимісячного строку стало те, що позивачка була переконана у відсутності у матері будь-якого майна. Спадкодавець постійно проживала в с. Пляківка, тоді як позивачка проживає у м. Львові, тобто на значній відстані. Зв`язок між ними підтримувався, однак матір за життя не повідомляла позивачку ані про наявність права власності на будинок, ані про оформлення будь-яких правовстановлюючих документів. 
Також зазначає, що позивачка діяла добросовісно, не ухилялась від прийняття спадщини умисно чи з необережності, і звернулась до суду одразу після того, як дізналась про наявність спадкового майна.
Крім того, вказує, що причиною пропуску вказаного строку стали значні хронічні захворювання ОСОБА_1 .
Також, звертає увагу на те, що відмова у позові за відсутності інших спадкоємців порушує принцип пропорційності та є непропорційним втручанням у право власності позивачки.
Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів доходить таких висновків.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 3 ЦК України та статей 2, 4, 5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК).
Верховний Суд виробив сталий підхід щодо застосування відповідних норм права, який мають враховувати суди при вирішенні спору відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.
Так, Верховний Суд неодноразово наголошував, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо:
1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 
2) ці обставини визнані судом поважними.
Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. 
Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. 
Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. 
Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. 
Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента верховенства права та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23).
Верховний Суд звертав увагу, що, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи. Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови (постанова Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 703/1836/20).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК).
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
ОСОБА_2 є матір`ю позивача ОСОБА_3 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . 
Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , 23.09.1989 було укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , після чого дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_6 ».
З копії витягу з погосподарських книг Ревівського старостинського округу за період з 1986 по 2025 роки, довідки № 462, виданої 02.12.2025 Ревівським старостинським округом Михайлівської сільської ради, вбачається, що останнім зареєстрованим місцем проживання померлої ОСОБА_2 було АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 за життя володіла житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 26.08.1989, а також довідкою Ревівського старостинського округу Михайлівської сільської ради № 9 від 07.01.2026 з додатками.
Саме по собі посилання скаржника щодо необізнаності про наявність майна у померлої не свідчить про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини та наявність підстав для встановлення додаткового строку для її прийняття, оскільки ОСОБА_1 була обізнана про те, що вона в силу своєї спорідненості з ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що зазначені позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, не є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини
Апеляційний суд враховує, що законодавство України передбачає альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, що спрощує процес реалізації прав спадкоємців.
Позивач не була позбавлений можливості звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини через засоби електронного або ж поштового зв`язку в установлені законом строки. Відтак, доводи апеляційної скарги про значну відстань між місцем проживанням позивача та місцем відкриття спадщини є неспроможними.
Крім того, судом враховано, що пропуск для подання заяви про прийняття спадщини є значним і тривалим, так як після закінчення визначеного законом шестимісячного строку сплинув один рік та вісім місяців.
Також, представник позивача в апеляційній скарзі зазначає, що пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини зумовлений, зокрема, наявністю хвороб у ОСОБА_1 .
Як вбачається з матеріалів даної справи, у позовній заяві та під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не посилалася на наявність хвороб та не надавала жодних медичних документів на підтвердження цієї обставини. Крім того, скаржником не обґрунтовано неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції, а тому зазначені доводи є безпідставними та не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Секретар Оксани Леонідівни залишити без задоволення.
Рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 13 травня 2026 року у даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Судді Ю.В. Сіренко

О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова