Справа №487/2807/26
Провадження №2/487/2344/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2026 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Кузьменко В.В., за участю: секретаря судового засідання — Спицької Н.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Миколаївської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 з 2005 року постійно та безперервно мешкає та зареєстрована у житловому будинку садибного типу у АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами.
25. 06. 2005 року ОСОБА_1 придбала вказаний житловий будинок по розписці, як вєтху забудову у ОСОБА_2 з 4000 гривень.
у 2023 році  ОСОБА_1 звернулась до КП МБТІ м. Миколаєва з метою виготовлення технічного паспорту. 29.08.2023 року було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з будівлями та спорудами. За результатами проведеної інвентаризації виданий також електронний технічний паспорт та визначено, що житловий будинок літ А-1 ( 1947 року забудови) житловою площею 7,9 кв. м., загальною площею 26,3 кв. м., житловий будинок літ. Б-1 (1947 року забудови) житлова площа 17,9 кв. м., загальна площа 23,1 кв. м, сарай літ. Г - 1988 року забудови, сарай літ. Д - 1988 року забудови, сарай літ. Е-1988 року забудови - не потребують дозволу та введення до експлуатації згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України №404 від 09.08.2012 року, вбиральня - душ літ Ж не потребує дозволу та введення до експлуатації згідно постанови КМУ від 07.06.2017 за №406.
Ухвалою суду від 15.04.2026 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого засідання.
29.04.2026 року до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшов відзив на позовну заяву від Миколаївської міської ради де вказано, що Позивач володів майном не як стороння особа, а на підставі розписки про купівлю-продаж, тобто мав титул володіння. А наявність такого титулу виключає можливість застосування набувальної давності. Якщо ж володіння ґрунтується на правовій підставі — договорі чи іншому юридичному титулі, - застосування набувальної давності є неможливим. 
Ухвалою суду від 19.05.2026 року закрио підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю та призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
Позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та суду пояснила, що у 2005 році року вона придбала житловий будинок садибного типу у АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами. Зазначила, що будинок перебував у занедбаному стані ірахувався як вєтха забудова. Вона придбала його у ОСОБА_2 за 4 000 гривень, про що було складено розписку в присутності свідків. Належним чином договір купівлі-продажу укладений не був.
Позивачка стверджує, що з 2005 року і по даний час вона відкрито, безперервно та добросовісно володіє вказаним будинком: постійно в ньому проживає. ОСОБА_1 зареєстрована за цією адресою. За весь період її проживання (понад 20 років) колишні власники чи їхні спадкоємці до будинку не навідувалися, жодних перешкод у користуванні не чинили та претензій щодо майна не заявляли. Просила позов задовольнити та визнати за нею право власності на будинок за набувальною давністю.
ОСОБА_1 звернулась у 2023 році до КП МБТІ для виготовлення технічного паспорту на будинок, який був виданий 29.08.2023 року разом з електронним технічним паспортом.
Позивач також пояснила, що юридично будинок ні за ким не зареєстрований і правовстановлюючих документів на нього немає. Попередня власниця, правовстановлюючих документів на майно не оформлювали. Враховуючи, що позивачка не має іншої можливості в позасудовому порядку зареєструвати своє право власності, а строк її відкритого володіння перевищує встановлений законом для нерухомого майна 10-річний термін, позивач просила задовольнити позов у повному обсязі.
Представник відповідача Миколаївської міської ради у судове засідання не з`явився.
Судом встановлено та підтверджено наявними у справі матеріалами та дослідженими у судовому засіданні доказами наступні фактичні обставини щодо предмету спору.
Предметом спору у даній цивільній справі є нерухоме майно, а саме житловий будинок садибного типу у АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами. Зазначене майно фактично перебуває у володінні позивачки ОСОБА_1 .
Згідно з інформацією, яка вказана в паспорті громадянина України НОМЕР_1 на імя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місцем реєстрації від 11.09.2009 року є адреса: АДРЕСА_1 . 
Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно правових висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначених у постанові від 16 липня 2025 року по справі № 643/13004/23 - Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.  Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності.  Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.
Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних вище тобто передбачених чинним законодавством умов у їх сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.
Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном.  Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Судом беззаперечно встановлено, що позивачка відкрито та безперервно володіє спірним житловим будинком понад 20 років. Вона утримувала майно, проживала та не приховувала факт свого володіння.
Проте вирішальним елементом для застосування ст. 344 ЦК України є добросовісність заволодіння чужим майном.
Як зазначено вище, згідно висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 липня 2025 року по справі № 643/13004/23, - Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
У цій справі позивачка вселилася у будинок на підставі розписки від 25.06.2005. У розписці прямо вказано, що дійсним власником була ОСОБА_2 , яка не оформила правовласність. Сама позивачка підтвердила, що сторони свідомо ухилилися від нотаріального посвідчення договору.
Це свідчить про те, що в момент заволодіння будинком ОСОБА_1 достеменно знала титульного власника. Вона розуміла (або повинна була усвідомлювати), що проста розписка не є законним способом переходу права власності на нерухомість за таких обставин. Правова необізнаність чи свідоме використання спрощеної домовленості з продавцем, яка не оформила у встановленому порядку свої права на нерухоме майно, не трансформується у добросовісність.
Наявність між сторонами фактичних зобов`язальних відносин щодо купівлі-продажу означає, що спір може підлягати вирішенню за допомогою інших правових механізмів, передбачених ЦК України (наприклад, шляхом подання позову про визнання договору дійсним в порядку статті 220 ЦК України, якщо для цього будуть встановлені відповідні підстави.
Суд не відхиляє надані письмові докази (техпаспорт, довідки, розписку) як неналежні. Вони відображають фактичне проживання позивачки. Однак суд відхиляє правовий висновок позивачки щодо добросовісності, оскільки сама розписка доводить її обізнаність про відсутність законного титулу при заволодінні.
Відповідачі не чинили перешкод у користуванні будинком, отже, прав, що підлягали б захисту обраним способом (за відсутності добросовісності), не встановлено.
Суд не застосовує ч. 1 ст. 344 ЦК України як підставу для задоволення позову через відсутність сукупності обов`язкових умов.
Таким чином, відсутність добросовісності при первинному заволодінні майном є підставою для повної відмови у задоволенні позову.
Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору залишаються за нею та стягненню з відповідачів не підлягають.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 244, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 316, 328, 344 Цивільного кодексу України, суд,
ВИРІШИВ:
В задоволені позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Суддя В.В.Кузьменко