ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року

м. Київ

справа № 320/60179/24
провадження № К/990/20520/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів Берназюка Я.О., Тацій Л.В., розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Київського окружного адміністративного суду у складі колегії суддів: Леонтовича А.М., Лисенко В.І., Терлецької О.О. від 12 травня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Мельничука В.П., Бужак Н.П., Мєзєнцева Є.І. від 31 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: Пенсійний фонд України, Міністерство соціальної політики України, про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта в частині, 

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи: Пенсійний фонд України, Міністерство соціальної політики України, про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта в частині, в якому просив:
- визнати протиправним та нечинним абзац другий пункту 1 Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165;
- визнати протиправним та нечинним пункт 4 Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено.
Визнано протиправним та нечинним абзац 2 пункту 1 Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165. 
Визнано протиправним та нечинним пункт 4 Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затверджений постановою Кабінету Міністрів Україн від 10 листопада 2021 року № 1165. 

3. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що нормативно-правовим актом, яким визначено здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 

4. Кабінет Міністрів України не має повноважень змінювати правове регулювання правовідносин, які й так урегульовані на рівні Закону. Незалежно від політичної чи економічної ситуації країни рішення судів про відновлення порушених прав пенсіонерів-переселенців зобов`язані виконуватися державою та її органами, в порядку передбаченому Законом.

5. Положення абзацу другого пункту 1, пункту 4 Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165 обмежують позивача та інших внутрішньо переміщених осіб у реалізації їхніх прав, зокрема, права на виплату пенсії за минулий період відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Кабінет Міністрів України звернувся із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року, та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

7. Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 з 05 квітня 2002 року призначено пенсію за віком. Позивач зареєстрований в м. Кіровськ, Луганської області, що відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р, знаходиться на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

8. 22 жовтня 2015 року позивач зареєструвався як внутрішньо переміщена особа в м. Лисичанську Луганської області. 

9. До 24 квітня 2017 року позивач отримував пенсію за віком в управлінні Пенсійного фонду України м. Лисичанськ Луганської області.

10. Протоколом S42 від 24 квітня 2017 року позивачу було зупинено виплату пенсії. 

11. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року у справі № 360/1492/19, яке набрало законної сили 19 липня 2019 року, визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 з квітня 2017 року; визнано протиправним та скасовано розпорядження управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області від 30 березня 2017 року про призупинення виплати пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 квітня 2017 року. 

12. Управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області місячний розмір пенсії у сумі 9005,52 грн було виплачено у липні 2019 року. Нарахована облікована доплата у сумі 199 897,94 грн.

13. На адвокатський запит Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області листом від 29 листопада 2023 року повідомило про те, що на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року у справі № 360/1492/19 ОСОБА_1 було поновлено виплату пенсії та нараховано поточну пенсійну виплату на основну відомість вересня 2019 року на картковий рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк».
В частині негайного виконання рішення суду в межах виплати пенсії за один місяць проведено виплату місячного розміру пенсії за липень 2019 року у сумі 9 005,52 грн у липні 2019 року.
Пенсію за період з 01 квітня 2017 року по 30 червня 2019 року та за серпень 2019 року у сумі 199897,94 грн обліковано в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області. Частину з якої, з урахуванням положень абзацу третього пункту 4 Порядку № 1165, ОСОБА_1 виплачено в листопаді, грудні 2022 року та липні - листопаді 2023 року.
Відповідно до затверджених асигнувань виплати всім одержувачам, які значаться в переліку отримувачів, в 2022 році склали 532,18 грн на кожну особу рівними частинами, в 2023 році - 3957,42 грн на кожну особу рівними частинами.
Залишок боргу станом на 01 грудня 2023 року складає 195408,34 грн.
Подальша виплата буде проводитися відповідно до норм Порядку виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165, за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік. 

14. Станом на день подання позовної заяви управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області в повному обсязі не виконано рішення суду від 16 травня 2019 року у справі № 360/1492/19 в частині виплати заборгованості по виплаті пенсії позивачу за період з 01 квітня 2017 року по 30 червня 2019 року та серпень 2019 року.

15. Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

16. Касаційна скарга обґрунтована відсутністю висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема підпункту 6 пункту 4 статті 20 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (щодо компетенції Уряду України та законності його дій в частині прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165 у поєднанні з частиною першою статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (щодо повноважень Уряду України в частині прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165); щодо застосування статей 46, 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у випадку проведення пенсійних виплат за минулий період внутрішньо переміщеним особам, механізм виплати яких визначений Порядком № 1165; статті 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (щодо покриття дефіциту коштів Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України) у поєднанні з підпунктом «ж» пункту 9 частини першої статті 87, пунктів 20, 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України (щодо механізму фінансування з Державного бюджету України). 

17. Представниця позивача адвокат Науменко Ю.В. подала відзив на касаційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року, у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

18. Постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165 затверджено Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території (далі - Порядок № 1165).

19. Відповідно до пункту 1 Порядку № 1165 Порядком визначено механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) з урахуванням надбавок, підвищень, компенсації втрати частини доходу, грошової допомоги та інших пов`язаних із ними виплат, які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати (далі - пенсійні виплати за минулий період) внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, в тому числі недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, відповідно до статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - отримувачі).
Пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.

20. Пунктом 4 Порядку № 1165 передбачено, що пенсійні виплати за минулий період згідно з цим Порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.
Розмір пенсійної виплати за минулий період отримувачам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, визначається в сумі, що відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому здійснюється пенсійна виплата за минулий період, але не може бути більшим від належної до виплати отримувачу суми, що обліковується в переліку отримувачів.
У разі недостатності бюджетних призначень для забезпечення пенсійної виплати за минулий період у розмірі, передбаченому абзацом другим цього пункту, виплата проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на пенсійні виплати за минулий період бюджетним призначенням, але не більшій належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.
За результатами виконання бюджету Пенсійного фонду України за дев`ять місяців відповідного року зазначений в абзаці другому цього пункту розмір пенсійної виплати за минулий період може бути збільшений пропорційно залишку бюджетних призначень, але не може перевищувати належної до виплати суми, що обліковується в переліку отримувачів.

21. Вважаючи абзац другий пункту 1 та пункт 4 Порядку № 1165 протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання їх протиправними та нечинними.

22. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 
4) безсторонньо (неупереджено); 
5) добросовісно; 
6) розсудливо; 
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

23. Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

24. Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначені у положеннях статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

25. Згідно з частинами другою та третьою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб?єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

26. Отже, особливістю провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів є те, що для таких категорій спорів передбачено, фактично, необмежене коло осіб, які можуть ініціювати відкриття відповідного провадження в адміністративному суді; необмежене в часі право на доступ до суду для ініціювання такого спору; додаткові гарантії інформування всіх про початок розгляду судом такого спору; додаткові процесуальні гарантії для сторін, що надаються згідно з положеннями КАС України у справах, що розглядаються за правилами загального позовного провадження; спеціальні повноваження суду, спрямовані на гарантування ефективного захисту.

27. Разом з цим, з позовом про оскарження нормативно-правового акта можуть звернутися як особи, щодо яких вже застосований цей акт, так і особи, які є суб`єктами правовідносин, у яких такий акт буде застосований.

28. Такий правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2024 року у справі № 640/6980/19.

29. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04 березня 2020 року у справі № 826/26884/15 та від 28 липня 2022 року у справі № 640/31850/20, акт вважається застосованим до певної особи, якщо на його підставі іншими особами вчинені дії, прийняті рішення, чи має місце бездіяльність. Застосуванням нормативно-правового акта до особи є також виникнення на підставі цього акта правовідносин, які покладають на особу певні права чи обов`язки. Особа є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано нормативно-правовий акт, якщо вона безпосередньо є учасником правовідносин, для врегулювання яких прийнято нормативно-правовий акт.

30. Як зазначалося раніше, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 травня 2019 року у справі № 360/1492/19, зокрема, зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області відновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 квітня 2017 року.

31. Однак, на теперішній час означене судове рішення не виконано у повному обсязі у зв`язку з набранням чинності Порядком № 1165. 

32. Таким чином, позивач є особою, щодо якої застосовано Порядок № 1165, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165, що свідчить про наявність у нього права на звернення до суду з позовом про оскарження цього нормативно-правового акта.

33. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

34. Зазначений конституційний принцип означає, що Кабінет Міністрів України, здійснюючи нормативне регулювання суспільних відносин, не вправі змінювати законодавче регулювання, встановлювати нові правові обмеження або додаткові умови реалізації суб`єктивних прав, які законом не передбачені. Повноваження Уряду щодо забезпечення виконання законів не охоплюють повноваження щодо зміни змісту законодавчо визначених прав та гарантій.

35. Стаття 113 Конституції України визначає, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

36. Статтею 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначені основні завдання Кабінету Міністрів України, а відповідно до частин першої, другої статті 3 цього Закону діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

37. Відповідно до частин першої та другої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. 
Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

38. Отже, постанови Кабінету Міністрів України повинні відповідати законам України, оскільки постанови мають підзаконний характер, тобто приймаються на основі та на виконання законів. Це означає, що будь-який нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів повинен узгоджуватися з Конституцією, законами та чинними міжнародними договорами, які мають вищу юридичну силу. 
Постанови Кабінету Міністрів видаються саме для реалізації та виконання законів, а не для їх зміни чи суперечності їм.

39. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2025 року у справі № 320/31536/23.

40. Перевіряючи доводи сторін щодо правомірності застосування до спірних правовідносин положень абзацу другого пункту 1 та пункту 4 Порядку № 1165, Суд виходить із такого.

41. Статтею 46 Конституції України гарантовано право громадян на соціальний захист, яке включає право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом. 

42. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

43. Правовідносини щодо призначення, нарахування та виплати пенсій урегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

44. У преамбулі до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

45. Частиною другою статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

46. Статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

47. Відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

48. Згідно з частиною першою статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

49. Положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не надають права встановлення окремих вимог щодо виплат пенсій за минулий час, делегування таких прав Кабінету Міністрів України при вирішенні питання виплати пенсій після поновлення. 

50. Таким чином, нормативно-правовим актом, яким визначено здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

51. Водночас, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

52. Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено виплату невиплачених за минулий час сум пенсій на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

53. Проте оскаржуваними положеннями нормативно-правового акта визначено можливість встановлення Кабінетом Міністрів України порядку виплати заборгованості по виплаті пенсії, який не відповідає статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

54. Отже, питання щодо виникнення, реалізації та припинення права на пенсію, а також порядку отримання особою належних їй пенсійних виплат належать до предмета законодавчого регулювання та не можуть визначатися чи змінюватися підзаконними нормативно-правовими актами.

55. За змістом статей 46 та 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нарахована пенсія є належною пенсіонеру грошовою виплатою, яка підлягає виплаті у встановленому законом порядку. При цьому законодавець не передбачив можливості поставити виплату вже нарахованих сум пенсії в залежність від наявності окремих бюджетних призначень, визначення черговості їх виплати чи встановлення будь-яких граничних розмірів такої виплати.

56. Особливого значення у цій справі набуває те, що предметом правового регулювання Порядку № 1165 є не питання призначення пенсії та не питання визначення її розміру, а питання виплати сум пенсії, які вже були нараховані та визнані державою належними конкретній особі.

57. З моменту нарахування відповідних сум між особою та державою виникає грошове зобов`язання, змістом якого є обов`язок держави забезпечити виплату належних особі коштів у повному обсязі.

58. Водночас абзацом другим пункту 1 Порядку № 1165 передбачено, що пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання судових рішень, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, передбачених за окремою бюджетною програмою.

59. Пунктом 4 цього Порядку встановлено, що такі виплати здійснюються у порядку черговості включення осіб до відповідного переліку, у межах бюджетних призначень, а розмір щомісячної виплати не може перевищувати визначеної Порядком величини та підлягає додатковому пропорційному зменшенню у разі недостатності бюджетного фінансування.

60. Таким чином, зазначені положення фактично змінюють встановлений Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» механізм реалізації права на отримання нарахованої пенсії.

61. Унаслідок застосування спірних норм особа, якій державою вже визначено та нараховано відповідну суму пенсії, позбавляється можливості отримати її у повному обсязі та в розумний строк, оскільки реалізація такого права ставиться у залежність від наявності бюджетних призначень, кількості інших осіб у черзі та інших факторів, які не пов`язані ані з фактом набуття права на пенсію, ані з розміром належних до виплати сум.

62. Фактично Порядок № 1165 створює новий правовий режим виплати нарахованих сум пенсії, який не передбачений Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

63. Суд звертає увагу, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не містить делегування Кабінету Міністрів України повноважень встановлювати обмеження щодо розміру або строків виплати вже нарахованих сум пенсії чи визначати залежність таких виплат від бюджетного фінансування.

64. Відтак Кабінет Міністрів України, приймаючи зазначені положення Порядку № 1165, фактично здійснив нормативне регулювання питань, які відповідно до статей 46 та 92 Конституції України мають визначатися виключно законом.

65. Суд також враховує правові позиції Конституційного Суду України, відповідно до яких держава не може відмовлятися від виконання взятих на себе соціальних зобов`язань або ставити їх виконання у залежність від бюджетних можливостей. У рішеннях Конституційного Суду України неодноразово наголошувалося, що відсутність бюджетних коштів не може бути підставою для невиконання державою обов`язків щодо забезпечення гарантованих законом соціальних прав, а підзаконні нормативні акти не можуть звужувати зміст та обсяг прав, установлених законом.

66. Конституційний Суд України у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, а також від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 і від 7 листопада 2018 року № 9-р/2018 послідовно виходив із того, що держава не може ставити реалізацію гарантованих законом соціальних прав у залежність від бюджетних призначень чи наявності фінансових ресурсів, а також не вправі шляхом підзаконного регулювання або бюджетного законодавства звужувати зміст та обсяг соціальних гарантій, установлених законом. Допустимість зміни механізму реалізації соціальних прав не означає можливості позбавлення особи самого змісту такого права або відмови держави від виконання взятих на себе соціальних зобов`язань

67. Крім того, нараховані суми пенсії становлять майновий інтерес особи, який підлягає захисту відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини послідовно виходить із того, що якщо законодавство держави передбачає право особи на отримання певної соціальної виплати та виконано всі умови для її отримання, таке право становить майно у розумінні зазначеної статті Конвенції.

68. Право на пенсію включається в поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції. Щоб вирішити питання щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції до конкретної справи, ЄСПЛ повинен з`ясувати, чи надають обставини справи в цілому заявнику право на самостійний інтерес, що захищається цією статтею. Аналізуючи практику розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, можемо зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних та включає в себе право на пенсію та соціальні виплати:

69. Справа «Гайгузус проти Австрії» (заява № 17371/90) - якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності (пункт 39).

70. Справа «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) - якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, зумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства (пункт 41).

71. Отже, право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Протоколу першого Конвенції, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України, Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» гарантує всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

72. У справі «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00, пункт 53) Суд вказав, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, зокрема «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом».

73. У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України» (заява № 43331/12) Суд розглянув скаргу за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

74. У цьому контексті суд зазначає, що після нарахування сум пенсії держава не вправі шляхом прийняття підзаконного нормативно-правового акта змінювати умови реалізації права на їх отримання або відтерміновувати їх виплату на невизначений строк через відсутність бюджетних коштів.

75. Інше тлумачення означало б можливість фактичного нівелювання законодавчо гарантованого права на пенсійне забезпечення шляхом прийняття підзаконних актів, що суперечить принципу верховенства права та принципу юридичної визначеності.

76. За змістом частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України або закону суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

77. Згідно із статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

78. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

79. Статтею 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

80. Відповідно до підпункту 6 частини 4 статті 20 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Кабінету Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити розроблення та затвердження в установленому порядку комплексної державної програми щодо підтримки та соціальної адаптації громадян України, які переселилися з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції в інші регіони України, зокрема, вжити заходів із вирішення питань щодо тимчасового розміщення, працевлаштування, медичної допомоги, протиепідемічних заходів, розробки та внесення змін до нормативно-правових актів стосовно спрощення процедури переоформлення документів і отримання соціальних виплат для цієї категорії громадян.

81. Постанова Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 встановила правовий механізм здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, а постанова Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1165 була прийнята як акт, спрямований на врегулювання окремих питань реалізації вже запровадженого механізму, його удосконалення та забезпечення практичного виконання законодавчо визначених повноважень Уряду.

82. Положення підпункту 6 пункту 4 статті 20 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у системному взаємозв`язку з частиною першою статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» свідчать, що Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями щодо нормативного врегулювання порядку здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та визначення механізму реалізації відповідних законодавчих приписів. Реалізуючи такі повноваження, Уряд вправі встановлювати процедурні правила, необхідні для виконання закону, однак не уповноважений змінювати визначені законом умови виникнення, реалізації чи припинення права на пенсію або встановлювати додаткові матеріально-правові підстави для його обмеження. Реалізація таких повноважень здійснюється шляхом прийняття постанов Кабінету Міністрів України, які є нормативно-правовими актами, обов`язковими до виконання, за умови їх прийняття на підставі, у межах повноважень та на виконання Конституції і законів України.

83. Відтак правомірність абзацу другого пункту 1 та пункту 4 Порядку, № 1165, повинна оцінюватися крізь призму того, чи залишився Кабінет Міністрів України в межах наданих йому законом повноважень. Якщо зазначені положення лише визначають механізм реалізації приписів законів України та постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637, не змінюючи змісту законодавчо гарантованого права на пенсійне забезпечення та не встановлюючи нових підстав для відмови у призначенні, поновленні чи виплаті пенсії, вони відповідають межам компетенції Уряду. Натомість у разі, якщо їх застосування призводить до встановлення додаткових, не передбачених законом, умов реалізації права на пенсію або фактично обмежує чи унеможливлює здійснення такого права, відповідні положення виходять за межі делегованих Кабінету Міністрів України повноважень і не можуть застосовуватися як такі, що суперечать актам вищої юридичної сили.

84. Кабінет Міністрів України, хоча й був наділений законом повноваженнями щодо визначення порядку здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не був уповноважений шляхом прийняття абзацу другого пункту 1 та пункту 4 Порядку № 1165, встановлювати додаткові умови реалізації права на пенсійне забезпечення, не передбачені законами України. Оскільки зазначені положення фактично пов`язують реалізацію права на отримання пенсії із дотриманням вимог, які законом не встановлені, вони мають ознаки виходу Кабінету Міністрів України за межі делегованих законом повноважень, що виключає можливість їх застосування у спірних правовідносинах в частині, яка звужує зміст і обсяг гарантованого законом права на пенсійне забезпечення. Такі положення не можуть бути покладені в основу рішень суб`єкта владних повноважень, оскільки підзаконний нормативно-правовий акт не вправі змінювати зміст правового регулювання, визначеного законом.

85. Статус внутрішньо переміщеної особи є виключно спеціальним юридичним статусом, який підтверджує факт вимушеного переміщення особи внаслідок збройного конфлікту, тимчасової окупації чи інших визначених законом обставин. Сам по собі цей статус не змінює обсягу конституційних прав особи та не може бути підставою для їх звуження. 

86. Законодавець закріпив принцип рівності внутрішньо переміщених осіб з іншими громадянами України. Відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщені особи користуються всіма правами і свободами нарівні з іншими громадянами України, які постійно проживають на території України. Будь-яке встановлення відмінностей у реалізації цих прав виключно через наявність статусу внутрішньо переміщеної особи є дискримінацією та прямо заборонене законом. 

87. Право на пенсійне забезпечення внутрішньо переміщених осіб реалізується на загальних підставах. Частина перша статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачає, що реалізація права взятої на облік внутрішньо переміщеної особи на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Це означає, що підстави, умови, порядок призначення, виплати, поновлення чи перерахунку пенсії визначаються виключно законами України, а не спеціальними обмеженнями, встановленими лише для внутрішньо переміщених осіб. 

88. Наявність статусу внутрішньо переміщеної особи не може бути самостійною підставою для обмеження права на отримання пенсії або встановлення додаткових умов її виплати. Оскільки Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» гарантує рівність у реалізації права на пенсійне забезпечення, будь-які додаткові вимоги до внутрішньо переміщених осіб, які не застосовуються до інших пенсіонерів (наприклад, проходження спеціальних перевірок, підтвердження місця проживання чи інші спеціальні процедури як умова виплати пенсії), повинні мати чітку законодавчу підставу та відповідати принципам рівності, пропорційності й недискримінації. 

89. Держава зобов`язана забезпечити внутрішньо переміщеним особам ефективну реалізацію їхніх соціальних прав, а не створювати додаткові адміністративні бар`єри. Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» спрямований на гарантування безперервності реалізації соціальних прав осіб, які були змушені залишити місце свого проживання, а не на встановлення для них особливого, менш сприятливого правового режиму. 

90. У системному зв`язку статті 1, 7 та 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» свідчать про те, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи має гарантійний, а не обмежувальний характер. Його метою є забезпечення додаткового державного захисту особи, яка зазнала вимушеного переміщення, а не створення окремого порядку реалізації її конституційних прав, який би погіршував її правове становище порівняно з іншими громадянами України. 

91. Отже, встановлення для внутрішньо переміщених осіб спеціальних умов виплати вже призначених пенсій, які не передбачені законами України та не застосовуються до інших пенсіонерів, суперечить статтям 7 і 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», оскільки призводить до нерівного ставлення та фактично ставить реалізацію права на пенсійне забезпечення у залежність від статусу внутрішньо переміщеної особи, що законом прямо заборонено.

92. Відповідно до статті 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат та їх пенсійних активів, що обліковуються на накопичувальних пенсійних рахунках.
Держава створює умови для функціонування страховиків і гарантує дотримання ними законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб, які отримують довічні пенсії відповідно до закону.
У разі виникнення дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі (перевищення видатків над доходами, у тому числі з урахуванням резерву коштів Пенсійного фонду) такий дефіцит покривається за рахунок коштів Державного бюджету України.

93. Підпунктом «ж» пункту 9 частини першої статті 87 Бюджетного кодексу України визначено, що до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема: компенсацію дефіциту коштів Пенсійного фонду України для фінансування виплати пенсій у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (перевищення видатків над доходами, у тому числі з урахуванням резерву коштів Пенсійного фонду України).

94. Згідно із пунктами 20, 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме: взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України; здійснення видатків бюджету чи надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України.

95. Статтею 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» прямо встановлено, що у разі виникнення дефіциту коштів Пенсійного фонду України такий дефіцит покривається за рахунок коштів Державного бюджету України. Вказана норма є спеціальною щодо порядку фінансового забезпечення виплати пенсій та не передбачає жодних винятків чи додаткових умов, за яких держава могла б відмовитися від виконання цього обов`язку або поставити його реалізацію у залежність від прийняття Кабінетом Міністрів України окремих підзаконних актів чи визначення ними спеціального порядку фінансування.

96. У свою чергу, положення підпункту «ж» пункту 9 частини першої статті 87 Бюджетного кодексу України відносять до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, покриття дефіциту коштів Пенсійного фонду України, тоді як положення пунктів 20 та 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України встановлюють вимоги бюджетної дисципліни щодо недопустимості взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків поза межами бюджетних асигнувань і бюджетних призначень. Водночас ці норми регулюють порядок виконання бюджету та не наділяють Кабінет Міністрів України повноваженнями змінювати визначене законом джерело фінансування дефіциту Пенсійного фонду України чи встановлювати додаткові умови реалізації державних гарантій, передбачених статтею 113 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

97. Відтак Кабінет Міністрів України, реалізуючи свої повноваження у сфері виконання бюджету, був зобов`язаний забезпечити нормативне регулювання, яке б відповідало законодавчо визначеному механізму покриття дефіциту коштів Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України, а не встановлювало інші умови чи передумови реалізації такого механізму.

98. Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації визначено Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». 

99. Відповідно до статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;
непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

100. Згідно із статтею 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.
Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.
Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: 
спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; 
здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; 
надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;
встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; 
особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

101. Частиною першою статті 8 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» передбачено, що розроблення проєктів нормативно-правових актів здійснюється з обов`язковим урахуванням принципу недискримінації.

102. Особливу увагу слід звернути на те, що у пункті 5 «Оцінка відповідності проєкту акта законодавства вимогам нормопроєктувальної техніки» висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи проєкту постанови Кабінету Міністрів України, якою згодом була прийнята постанова від 10 листопада 2021 року № 1165, за критерієм оцінки «чи дотримано вимог щодо узгодженості положень проєкту акта з актами чинного законодавства» прямо зазначено відповідь: «ні». При цьому Міністерство юстиції України окремо наголосило, що запропонована редакція пункту 4 проєкту постанови в цій частині потребує перегляду (т. 1 а.с. 147).

103. Такий висновок має істотне правове значення, оскільки відповідно до статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України. 
Акти Уряду повинні прийматися на основі та на виконання Конституції і законів України. 

104. Саме з метою забезпечення реалізації припису статті 28 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» проводиться правова експертиза проєктів актів Кабінету Міністрів України, під час якої Міністерство юстиції перевіряє їх відповідність Конституції України, законам України, міжнародним договорам України та вимогам нормопроєктувальної техніки. Тому встановлення Міністерством юстиції факту неузгодженості проєкту постанови із чинним законодавством свідчило про наявність ризику прийняття нормативного акта, окремі положення якого могли суперечити законам України.

105. Більше того, Міністерство юстиції не обмежилося загальним зауваженням, а прямо вказало на необхідність перегляду редакції пункту 4 проєкту постанови, тобто звернуло увагу розробника та Кабінету Міністрів України на існування конкретної правової проблеми, яка вимагала усунення ще на стадії нормотворчого процесу. За таких обставин прийняття відповідного положення без належного усунення виявлених Міністерством юстиції зауважень свідчить про те, що Уряд був обізнаний щодо сумнівів у його відповідності законодавству, однак не забезпечив належного приведення проєкту у відповідність до вимог закону.

106. Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що оскаржувані положення абзацу другого пункту 1 та пункту 4 Порядку № 1165 суперечать законам України, оскільки встановлюють не передбачений законом спеціальний порядок виплати нарахованих сум пенсії внутрішньо переміщеним особам, ставлять реалізацію права на їх отримання у залежність від бюджетних призначень та інших умов, не визначених законом, чим звужують зміст і обсяг гарантованого законом права на пенсійне забезпечення та порушують принцип рівності. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для визнання зазначених положень протиправними та нечинними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

107. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір з дотриманням норм процесуального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин; у них повно відображені обставини, які мають значення для справи, висновки судів щодо встановлених обставин є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кабінету Міністрів України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2026 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та не оскаржується. 

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

судді Я.О. Берназюк 
Л.В. Тацій