УХВАЛА

08 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 906/593/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,
розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеграл Сістемс»
на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 у справі
за позовом заступника керівника Житомирської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби
до: 1) Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Житомирській області,
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеграл Сістемс»
про визнання недійсним договору на закупівлю послуг, застосування наслідків недійсності правочину,
ВСТАНОВИВ:
1. Заступник керівника Житомирської обласної прокуратури (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Житомирській області (надалі - Відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеграл Сістемс» (надалі - Відповідач 2, ТОВ «Інтеграл Сістемс») про: визнання недійсним договору на закупівлю послуг від 29.12.2023 № 301, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 (надалі - Договір); стягнення з Відповідача 2 на користь Відповідача 1 - 3 110 634,96 грн, а з Відповідача 1 одержані за рішенням суду 3 110 634,96 грн в дохід держави.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірний Договір стосувався закупівлі послуг, що вже були предметом попередньої закупівлі UA-2021-04-21-001562-а за договором від 12.07.2021 № 156, котрий був укладеним між тими ж самими сторонами, та підлягає визнанню недійсним на підставі частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, як такий, що суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки укладений всупереч пунктів 5, 10 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режими воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178, без використання електронної системи закупівель, за відсутності підстав для його укладення в такому порядку, передбачених підпунктом 8 пункту 13 Особливостей, був укладений за ініціативою Відповідача 2 (виконавця) на позаконкурентних засадах з метою досягнення підвищення ціни за вже надані послуги, отримання підвищеного прибутку та протиправного заволодіння бюджетними коштами. За твердженням Прокурора, наявність умислу на підвищення договірної ціни та заволодіння бюджетними коштами вбачається саме в діях Відповідача 2, який ініціював укладення спірного правочину, а недійсність спірного Договору зумовлює застосування особливого виду наслідків його недійсності, визначених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України: стягнення з Відповідача 2 одержаних ним за недійсним Договором грошових коштів в дохід держави. Крім того, Прокурор зазначив про те, що спірний Договір є також недійсним в силу статті 48 Бюджетного кодексу України, оскільки був укладений за відсутності бюджетних призначень та асигнувань, а подальше здійснення відповідного бюджетного призначення згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2024 № 199 не має вирішального значення, оскільки не спростовує відсутності такого призначення в момент вчинення правочину.
1.2. Господарський суд Житомирської області рішенням від 02.04.2025 у позові відмовив. 
1.3. Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 25.08.2025 скасував рішення Господарського суду Житомирської області від 02.042025 у справі № 906/593/24 та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив.
1.4. Верховний Суд постановою від 12.02.2026 постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 у справі №906/593/24 скасував, а справу передав на новий розгляд до Північно-західного апеляційного господарського суду. Передаючи справу на новий розгляд, касаційний суд зауважив, що у цій справі правовими підставами позову є виключно положення частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України та стаття 48 Бюджетного кодексу України, які передбачають різні підстави недійсності правочину. Суд апеляційної інстанції не врахував наведеного, залишив поза увагою дійсні підстави позову у цій справі (як фактичні, так і правові) та, як наслідок, не дослідив належним чином та не встановив дійсного характеру спірних правовідносин між сторонами. 
1.5. Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 05.03.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на рішення Господарського суду Житомирської області від 02.04.2025 у справі № 906/593/24.
1.6. Ухвалою від 01.04.2026 у справі № 906/593/24 Північно-західний апеляційний господарський суд зупинив апеляційне провадження у справі № 906/593/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду. Зобов`язав сторони негайно повідомити Північно-західний апеляційний господарський суд про закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судових рішень у справі №910/20111/23 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
Ухвала мотивована тим, що на розгляд Великої Палати Верховного Суду передана справа №910/20111/23 у подібних до справи № 906/593/24 правовідносинах для вирішення питання, яке збігається з питанням, що підлягає з`ясуванню під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанцій у цій справі, а саме щодо застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, про що акцентував Верховний Суд у своїй постанові у даній справі передаючи її на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо відсутності ухвали Великої Палати Верховного Суду про прийняття справи до розгляду, суд апеляційної інстанції врахував, що в постанові від 05.03.2025 у справі № 910/13175/23 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пункт 7 частини 1 та частини 3 статті 228 ГПК України спрямований на забезпечення єдності судової практики та надає суду дискреційні повноваження щодо вирішення питання про зупинення провадження у справі. 
При цьому, застосування вказаної норми не може зводитися виключно до формального встановлення факту прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, оскільки її метою є недопущення ухвалення судових рішень, які можуть суперечити майбутній правовій позиції Верховного Суду. Такі заперечення виключають можливість порушення строків розгляду справ (скарг), котре могло вплинути, коли б суд чекав, коли Велика Палата Верховного Суду прийме чи поверне відповідну справу. 
2.1. ТОВ «Інтеграл Сістемс» звернулося із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 та направити справу № 906/593/24 для її подальшого розгляду до апеляційного господарського суду.
Скаржник зазначає, що правовідносини у справі № 910/20111/23 не є подібними із правовідносинами у справі № 906/593/24, тому у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для зупинення провадження.
Скаржник посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 05.03.2025 у справі № 910/13175/23, від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16, від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц і № 522/2110/15-ц, від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14 щодо наявності підстав зупинення провадження у справі та необхідності порівняння правовідносин і їх оцінювання на предмет подібності.
Апеляційна інстанція без належного оцінювання правовідносин у справах № 906/593/24 та № 910/20111/23 не зробила об`єктивного порівняння правовідносин на предмет їх подібності у цих справах, що призвело до прийняття безпідставної та незаконної ухвали. Спірною ухвалою порушено право ТОВ ««Інтеграл Сістемс» на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Крім того, на час постановлення судом апеляційної інстанції оскарженої ухвали Велика Палата Верховного Суду ще не прийняла до свого розгляду справу №910/20111/23, тому у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для зупинення провадження у справі № 906/593/24.
2.2. У відзиві на касаційну скаргу прокурор вказує на безпідставність доводів скаржника, вважає, що суд апеляційної інстанції проаналізував подібність правовідносин у справах № 910/20111/23 та № 906/593/24 і висновки Великої Палати Верховного Суду могли вплинути на розгляд цієї справи. У зв`язку із цим, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 
3. Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про таке. У цій справі, суд апеляційної інстанції зупинив апеляційне провадження до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23. Як слідує із ухвали від 24.02.2026 у справі № 910/20111/23, Верховний Суд зазначив про відсутність закріплених на нормативному рівні критеріїв визначення правочину таким, що не відповідає інтересам держави і суспільства, свідчить про існування виключної правової проблеми у контексті застосування частини третьої статті 228 ЦК України (пункт 34).
Отже, суд апеляційної інстанції під час розгляду клопотання прокурора про зупинення провадження врахував підстави передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи № 910/20111/23 у подібних правовідносинах, для вирішення питання, яке збігається з питанням, що підлягає з`ясуванню під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанцій, а саме щодо застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, про що акцентував Верховний Суд в своїй постанові у цій справі передаючи її на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У той же час, суд апеляційної інстанції відхилив доводи ТОВ «Інтеграл Сістемс» щодо відсутності ухвали Великої Палати Верховного Суду про прийняття справи до розгляду. 
У контексті зазначеного, колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 2 ГПК України серед основних завдань господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
Пунктом 10 частини третьої статті 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено розумність строків розгляду справи.
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів господарського судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, виладеними у постанові від 05.03.2025 у справі № 910/13175/23 зупинення провадження у справі судом апеляційної інстанції є обґрунтованим у випадку перегляду судового рішення Верховним Судом, якщо це може вплинути на розгляд спору по суті, що вбачається із пунктів 7.44 - 7.50 наведеної постанови.
Відповідно до пункту 11 частини першої статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 7 частини першої статті 228 цього Кодексу - до закінчення перегляду в касаційному порядку.
У постановах Верховного Суду від 31.01.2022 у справі №910/22748/16, від 05.07.2022 у справі № 910/6807/21, від 13.01.2023 у справі № 911/3023/19, від 20.11.2023 у справі № 910/14224/20, від 18.11.2024 у справі № 907/1115/23, від 22.01.2025 у справі № 910/8568/23 та інших зазначено, що за змістом пункту 11 частини першої статті 229 ГПК України зупинення провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 7 частини першої статті 228 ГПК України є правом, а не обов`язком суду. Таке право може бути реалізовано за наявності двох умов: 1) правовідносини є подібними; 2) палата, об`єднана палата, Велика Палата Верховного Суду, здійснює перегляд справи. 
Водночас, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі № 906/1349/15, аналізуючи зміст пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України зазначила, що провадження у справі має зупинятись з чітким розумінням того, що підстава для зупинення провадження уже існує. У вказаній постанові, об`єднана палата скасовуючи ухвалу Північного-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2018 про зупинення провадження у справі, вважала, що оскільки на час постановлення судом апеляційної інстанції оскарженої ухвали Велика Палата Верховного Суду ще не прийняла до свого розгляду справу № 643/18466/15-ц, у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для зупинення провадження до перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судових рішень у справі № 643/18466/15-ц.
Проте з такими висновками колегія суддів не погоджується, зважаючи на те, що ототожнення існування підстави для зупинення провадження виключно із прийняттям до розгляду справи палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду (далі - Палата) є надмірно звуженим і не враховує змісту та значення такої процесуальної дії, зокрема і особливостей та підстав зупинення провадження відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України, а також основних принципів господарського судочинства. 
Згідно з частиною другою статті 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Однією із основних засад господарського судочинства є пропорційність, яка згідно зі статтею 15 ГПК України передбачає, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
При цьому, під час здійснення правосуддя та вибору і застосування норм права до спірних правовідносин, суди зобов`язані керуватися як нормами ГПК України, так і висновками щодо застосування норм права, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду та касаційних судів (стаття 236 ГПК України).
Дотримуючись підходу, визначеного об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі № 906/1349/15, у разі, якщо Суд з власної ініціативи або внаслідок розгляду клопотання сторони дійде висновку, що правовідносини у справі яка переглядається є подібними зі справою, яка передана на розгляд Палати, має або оголошувати перерви/відкладати розгляд справи, зокрема і поза межами строку, встановленого ГПК України до моменту вирішення Палатою питання про прийняття справи до розгляду, або ухвалити рішення за результатами розгляду справи незалежно від наявності ухвали про передачу справу на розгляд Палати. 
На думку колегії суддів, у разі оголошення перерві/відкладення справи відбуватиметься штучне затягування строків розгляду справи, яке не узгоджується із однією із засад господарського судочинства - розумністю строків розгляду справи судом, а також може мати наслідком понесення сторонами невиправданих додаткових витрат на професійну (правничу) допомогу внаслідок необхідності участі у судових засіданнях, у яких будуть оголошуватися перерви. У іншому ж випадку фактично допускається ризик ухвалення рішення та застосування висновків Верховного Суду, від яких поставлено питання щодо відступу. 
За такого підходу до застосування пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України виникає і третій варіант, за яким суд касаційної інстанції повинен передати ще одну або декілька справ на розгляд Палати з аналогічних підстав, що очевидно не сприяє меті забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Отже, кожен із зазначених підходів може створювати негативний вплив на справедливе та своєчасне вирішення судом спорів, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Європейський суд з прав людини дотримання принципу правової визначеності пов`язує із забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон при проведенні реформ або запровадженні покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх все ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до статті 302 ГПК України Суд, який розглядає справу в касаційному порядку та вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, може передати справу на розгляд відповідної Палати. У випадку, якщо Суд дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, він має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Також на розгляд Великої Палати Верховного Суду підлягає передачі справа, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
Так, після постановлення ухвали про передачу справи на розгляд Палати, остання може як прийняти її до свого розгляду, так і повернути її відповідній колегії. В ухвалі про повернення може бути, зокрема, вказано на відсутність підстав для відступу від висновку Верховного Суду, у тому числі через неподібність правовідносин або про те, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах, тощо. У свою чергу, зазначене також може впливати на розгляд справи та враховуватися судами у контексті спірних правовідносин. Тобто, під час вирішення питання щодо прийняття справи до розгляду, Палата фактично вже здійснює розгляд у розумінні приписів статей 302-303 ГПК України.
Колегія суддів вважає, що під час застосування пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України та встановлення наявності підстав для зупинення провадження у справі, ключовим є встановлення подібності правовідносин та співвіднесення із тим, як перегляд судового рішення Верховним Судом може вплинути на розгляд спору.
Щодо критеріїв визначення подібності правовідносин, у Верховному Суді наявна усталена практика, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Таким чином, у разі, коли суд дійде висновку, що справа яка ним переглядається має подібні правовідносини зі справою, переданою на розгляд Палати і підстави такої передачі також безпосередньо стосуються доводів/аргументів/обставин, наявних у спірних правовідносинах, він може на підставі пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України зупинити провадження у такій справі, без очікування вирішення питання про прийняття справи до розгляду Палатою, що забезпечить дотримання принципу справедливості судового розгляду.
4. Колегія суддів також зауважує, що ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2022 зупинено касаційне провадження у справі № 910/19005/19 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/18214/19.
У зазначеній ухвалі Верховний Суд відхиляючи аргументи скаржників про те, що немає підстав для зупинення, оскільки станом на 16.02.2022 Велика Палата Верховного Суду ще не прийняла до розгляду справу № 910/18214/19, зазначив таке:
« 17. Дійсно, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 27.03.2019 у справі №906/1349/15 наведено позицію, відповідно до якої у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для зупинення провадження до перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судових рішень у справі №643/18466/15-ц, оскільки на час постановлення судом апеляційної інстанції ухвали Велика Палата Верховного Суду ще не прийняла до свого розгляду справу №643/18466/15-ц. 
18. Разом з тим, Верховний Суд звертає увагу на те, що зазначена позиція стосується саме можливості зупинення провадження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. 
19. Рішення суду апеляційної інстанції є таким, що може бути оскарженим до Верховного Суду відповідно до ст.287 ГПК (у тому числі з підстав неврахування висновків Верховного Суду - п.1 ч.2 ст.287 ГПК). Тоді як рішення Верховного Суду є остаточним. Більше того, висновки, що містяться в постановах Верховного Суду, є такими, що мають бути враховані іншими судами, тобто мають безпосередній вплив на формування правозастосовчої практики. 
20. Так, Закон "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права, у тому числі відповідно до європейських стандартів, та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд (статті 2, 7 вказаного Закону).
21. Частиною 1 ст.36 Закону "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. 
22. Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду яка, у визначених законом випадках, здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права (ст.45 Закону "Про судоустрій і статус суддів").
23. При цьому висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Ці висновки є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права (ст.13 Закону "Про судоустрій та статус суддів").
24. З наведеного вбачається, що передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав існування виключної правової проблеми відповідно до ст.302 ГПК має на меті формування висновків щодо застосування норм права, які у подібних правовідносинах будуть обов`язковими для врахування судами усіх інстанцій. Формування Великою Палатою Верховного Суду таких висновків фактично забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, що визначені процесуальним законом. 
25. Ухвалення колегією суддів постанови у справі, що переглядається, до вирішення питання про прийняття справи до розгляду Великою Палатою Верховного Суду, створює ризик існування кількох протилежних позицій Верховного Суду стосовно тлумачення / застосування норм права». 
Отже, з викладеного вбачається, що за наявності єдиної загальної процесуальної норми, яка регламентує підстави та порядок зупинення провадження, існують різні підходи у її розумінні та застосуванні в залежності від інстанційності. 
Різне тлумачення розуміння і застосування пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України пояснюється насамперед тим, що термін «перегляд» не має окремого законодавчого тлумачення, а використовується в ГПК України у різних випадках непослідовно. 
Так, у пункті 8 частини другої статті 2, статтях 25, 32 ГПК України і багатьох інших термін «перегляд» вживається у загальному значенні як право та можливість апеляційного та касаційного розгляду справ. При цьому, у статті 33 ГПК України, яка регламентує одноособовий або колегіальний розгляд, термін «перегляд» стосується різних процесуальних рішень та дій, наприклад, повернення скарги/відкриття провадження. 
Стаття 269 ГПК України визначає межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, тобто цей термін вживається не у розумінні дії чи стадійності апеляційного розгляду, а у розумінні повноважень суду, а Глава 3 Розділу IV ГПК України «Перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами» визначає перегляд як сукупність дій щодо можливості застосування виключних процедур у судочинстві. 
Щодо касаційного перегляду, то, наприклад, у статті 301 ГПК України, яка визначає порядок розгляду касаційної скарги, термін «перегляд» вживається стосовно рішень суду першої інстанції та постанов апеляційної інстанції у справах, ціна позову в яких не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а решта дій називається розгляд. 
Таким чином, термін «перегляд» вживається в різних значеннях, що не дозволяє дійти однозначного висновку про його використання у пункті 7 частини першої статті 228 ГПК України лише як етап, який розпочинається після прийняття відповідною Палатою справи до розгляду. 
Водночас, єдність судової практики, яка має гарантувати верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом досягається однаковим застосуванням норм права на всіх рівнях судочинства. 
Зокрема, і пункт 7 частини першої статті 228 ГПК України надає один з інструментів, керуючись яким суди всіх інстанцій мають змогу досягнути стандарту єдності судової практики. 
З урахуванням неведеного та задля однакового застосування вказаної норми, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 906/1349/15. 
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 відступлення від висновку треба розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зауважує, що у цьому випадку підхід до тлумачення пункту 7 частини першої статті 228 ГПК України, наведений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 906/1349/15 є очевидно неефективний, оскільки створює передумови для прийняття рішень, які завідомо можуть не відповідати практиці застосування норми права, щодо якої виникла необхідність звернутися до відповідної Палати. 
За змістом частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» основною функцією Верховного Суду як найвищого суду в системі судоустрою України є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку і спосіб, визначені процесуальним законом.
Оскільки Верховний Суд під час розгляду цієї справи вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 906/1349/15, відповідно до частини другої статті 302 ГПК України справа підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Керуючись статтями 234, 235, 300- 302 ГПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Справу № 906/593/24 разом із касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеграл Сістемс» передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ