Справа № 346/3949/26 
Провадження № 1-кп/346/713/26

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2026 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд 
Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді ОСОБА_1 
з участю: секретаря ОСОБА_2 
прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
захисника ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеконференції кримінальне провадження № 1-кп/346/713/26, що зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 27.11.2024 року за №62024140150000307 щодо 

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , уродженця м. Луцьк Волинської області, жителя та місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою технічною освітою, розлученого, згідно ст.89 КК України не судимого,- 
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
обвинувачений, будучи військовослужбовцем, самовільно залишив військову частину, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин. 
Відповідно до Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_4 31.03.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_2 призвано на військову службу за призовом під час мобілізації.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 07.05.2024 року № 130, сержанта ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення як такого, що прибув з військової частини НОМЕР_3 у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 .
У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 16.05.2024 року № 139 ОСОБА_4 призначено на посаду командира стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти 1 стрілецького батальйону управління військової частини НОМЕР_2 .
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині, ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції та законів України, військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Згідно з п.п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнний стан на території України запроваджено з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено по теперішній час. Таке рішення ухвалено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Про введення в дію воєнного стану ОСОБА_4 достеменно було відомо, оскільки Указ Президента України № 64/2022 оголошено за допомогою засобів масової інформації, доведено до відома населення країни та він призивався на військову службу саме по мобілізації.
Однак, ОСОБА_4 , будучи обізнаним із вищезазначеними вимогами законодавства, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин, в умовах воєнного стану, 27.07.2024 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно, без поважних причин, перебував поза її розташуванням до 17.02.2026 року, чим проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язуючи його із проходженням військової служби. 
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, заявив, що фактичні обставини справи не оспорює, його позиція є добровільною, підтвердив обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, вказані в обвинувальному акті. При цьому обвинувачений суду пояснив, що як вказано в обвинувальному акті, він 31.03.2024 року призваний ІНФОРМАЦІЯ_3 на військову службу під час мобілізації, яку в подальшому проходив у військовій частині НОМЕР_2 до 31.05.2024 року – отримання поранення та перебування на лікуванні. 27.07.2024 року після виписки з лікувального закладу він поїхав в м. Луцьк, де здійснював догляд за тяжко хворою матір`ю у зв`язку з відсутністю інших осіб. До командування вказаної військової частини з приводу отримання відповідного дозволу для її залишення не звертався, про зазначені обставини командування чи поважні причини, в тому числі до липня 2026 року, не повідомляв, військову службу не проходив з 2024 року. Документальних підтверджень поважності причин самовільного залишення віськової частини у нього не має. 12-13 липня 2026 року його затримано працівниками поліції за місцем проживання та передано працівникам ТЦК та Військової служби правопрядку, повідомивши, що перебуває у розшуку в зв`язку із самовільним залишенням військовї частини. Обвинувачений у вчиненому щиро розкаюється, розуміє, що вчинив не правильно, має намір надалі проходити військову службу, однак, відповідної згоди командира військової частини для продовження проходження військової служби не отримував.
На підставі ч.3 ст.349 КПК України за згодою учасників судового провадження судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає, роз`яснено учасникам процесу положення ч.3 ст.349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини у апеляційному порядку. 
Дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч.5 ст. 407 КК України, оскільки він, будучи військовослужбовцем, самовільно залишив військову частину, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Прокурор просить визнати обвинуваченого винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, враховуючи дані, що характеризують його особу, наявність обставини, що помякщує покарання, - його щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, строк відбуття якого обчислювати з моменту його затримання- з 20.07.2026 року, залишивши застосований щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в закону силу.
Захисник при призначенні покарання просить врахувати наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що могло б бути підставою для призначення покарання із застосуванням положенень ст. 75 КК України, для якої законодавчо встановлена заборона, а також те, що він, будучи військовослужбовцем, 31.05.2024 року отримав кульове поранення, проходив лікування та реабілітацію, після яких здійснював догляд за хворою (лежачою) матір`ю у зв`язку з відсутністю інших осіб, за якою в даний час опікується його неповнолітня дочка. Тому захисник просить призначити обвинуваченому мінімальне покарання за вчинення вказаного кримінального правопрушення.
Відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд у відповідності до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно зі ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, є тяжким злочином.
Суд вважає, що згідно зі ст.66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, є його щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, вказаних в ст.67 КК України, судом не встановлено.
Суд враховує особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, адже його судимість є погашеною (а.п. 58 зворот, - 60); за місцем проходження військової служби характеризувався негативно (до виконання службових обов`язків ставиться не завжди відповідально, над вдосконаленням своїх професійних знань не працює, в повсякденній діяльності не дотримується вимог чинного законодавства, військові статути, настанови, функціональні обов`язки знає не повному обсязі, свої знання не застосовує в повсякденній службовій діяльності, не користується авторитетом серед колег, схильний до самовільного залишення місця служби та вживання спиртних напоїх при виконанні обов`язків служби), про що вказано в службовій характеристиці командира НОМЕР_4 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_2 від 03.08.2024 року (а.п. 57); відповідно до медичної характеристики від 03.08.2024 року перебував на стаціонарному лікуванні: 03.06.2024 року – 23.06.2024 року в Кременчуцькій міській лікарні з діагнозом: ізольоване вогнепальне кульове дотичне поранення (31.05.2024 року) лівого передпліччя з дефектом м`яких тканин, травматичне ураження лівих ліктьового та середнього нервів з вираженими парезами лівої кисті; 24.06.2024 року – 03.07.2024 року - в Рівненській ОКЛ з діагнозом: гранулююча рана лівого передпліччя після ВОСП (31.05.2024 року), травматичне ураження лівих ліктьового та серединного нерівів зліва, парез лівої кисті, ушкодження внаслідок військових дій, спричинених пострілом вогнепальної зброї; 04.07.2024 року – 26.07.2024 року – в Клевенській обласній багатопрофільній лікарні з діагнозом: гранулююча рана лівого передпліччя після ВОСП (31.05.2024 року), травматичне увраження ліктьового та середнього нерва ( а.п. 57 зворот); має постійне проживання та реєстрації (а.п. 58), а також ставлення обвинуваченого до вчиненого, зокрема визнання ним вини. 
На підставі вищевикладеного, суд з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України, а також ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченого, приходить до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ч.5 ст. 407 КК України, тобто у виді позбавлення волі на мінімальний строк. Таке покарання, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами. Крім того, суд враховує позицію сторони обвинувачення про призначення обвинуваченому вказаного покарання. Посилання обвинуваченого щодо самовільного залишення військової частини, мотивуючи необхідністю здійснення догляду за хворою матір`ю, суд до уваги не приймає та оцінює критично, оскільки жодних підтверджуючих документів перебування останньої на лікуванні (час та період такого проходження саме в період самовільного залишення обвинуваченим військової частини), а також здійснення догляду за нею саме обвинуваченим, ним до матеріалів кримінального провадження не долучено, як і не надано жодних доказів, які б підтверджували наявність будь-яких поважних причин його самовільного залишення військової частини. Долучена копія висновку про наявність порушення функцій організму, через які особа не може самостійно пересуватися та/або самообслуговуватися і потребує постійного стороннього догляду, виданого 07.09.2026 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.п. 63), не спростовує вказаних висновків суду, оскільки не містить даних, які б підтвержували здійснення за нею догляду саме обвинуваченим та наявність поважних причин для самовільного залишення ним військової частини з 27.07.2024 року по 17.02.2026 року. 
При цьому, вирішуючи питання щодо можливості застосування до обвинуваченого положень ч.1 ст.75 КК України, суд враховує, що у зв`язку із набранням 27.01.2023 року чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-IX, посилено кримінальну відповідальність за вчинення військових кримінальних правопорушень, та обмежено застосування ст. 69 та ст. 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Так, згідно з ч. 1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, підстави для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України як і ст.69 КК України відсутні.
Згідно з даними матеріалів кримінального проваження на підставі ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, зміст якої отримано шляхом повного доступу до Єдиного реєстру судових рішень, до ОСОБА_4 20.07.2026 року застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого обчислювати з часу затримання, а саме з 20.07.2026 року, з правом внесення застави – 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 66 560 грн. (а.п. 64-70). 
Необхідності зміни запобіжного заходу до обвинуваченого у вигляді тримання під вартою до набрання цим вироком законної сили немає. Тому суд вважає, що цей запобіжний захід слід залишити до набрання вироком законної сили.
Процесуальні витрати відсутні.
Цивільний позов не заявлено.
Речові докази відсутні.
На підставі наведеного та, керуючись ст.ст. 370, 373, 374, 376 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. 
Строк відбуття ОСОБА_4 призначеного покарання рахувати з 20.07.2026 року, тобто з дня його фактичного затримання. 
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з часу його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: | ОСОБА_1