Справа №  201/16064/25
Провадження № 1-кп/201/37/2026

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі:
головуючої судді ОСОБА_1 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 
прокурора ОСОБА_3 (в режимі ВКЗ)
захисника ОСОБА_4 (в режимі ВКЗ)
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, що зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розслідувань № 62025170030016900 від 22 серпня 2025 року за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровська, громадянина України, з вищою освітою, військовослужбовця за мобілізацією на посаді заступника командира ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно-відновлюваного батальйону військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «старший лейтенант», одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Лейтенант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, перебуваючи на посаді заступника командира ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов?язків, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 12, 14, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , незаконно припинив виконувати свій конституційний обов?язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та, не одержавши відповідних дозволів (наказів) начальників (командирів), які за законодавством уповноважені надавати такі дозволи (накази), 10 квітня 2025 року, близько 07 години 10 хвилин, більш точний час в ході судового розгляду не встановлено, самовільно залишив місце служби - місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , який дислокувався за адресою: АДРЕСА_2 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану), та проводив час на власний розсуд, не пов?язуючи його із виконанням обов?язків з військової служби, та був незаконно відсутній на службі до 15 листопада 2025 року.
15 листопада 2025 року, старший лейтенант ОСОБА_5 був затриманий працівниками ВП № 2 ДРУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області (Соборний район міста Дніпра).
Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні свою вину у вчиненні вказаного злочину за викладених обставин не визнав, зауваживши, що в серпні 2025 року, точну дату він не пам`ятає, приблизно о 07 годині 00 хвилин, він вийшов з дому у місті Дніпрі за сигаретами, в цей момент під`їхав бус з чорними номерними знаками, особам, які з нього вийшли, він показав свій паспорт, після чого його посадили в бус і привезли в ТЦК, де він добровільно впродовж трьох годин пройшов ВЛК, і в той же день його відвезли до військової частини НОМЕР_1 . У вказаній військовій частині йому видали військову форму, а потім чоловік у цивільному одязі, але як зрозумів обвинувачений це був військовослужбовець, прив`язав його до стовпа та бив впродовж трьох днів, вдарив прикладом автомату в живіт, а коли відв`язав, то наказав сидіти на табуреті, після чого обвинувачений покинув військову частину та поїхав додому, де і знаходився весь час поки його не затримали працівники поліції в листопаді 2025 року. Впродовж трьох днів перебування у військовій частині інші люди йому давали підписувати якісь документи, які він не читав, але впевнений, що серед них не було військової присяги. З командуванням військової частини обвинуваченого не знайомили, на яку посаду його призначили він не знав, з наказом про призначення на посаду йог не знайомили і до своїх обов`язків він фактично не приступив. Також обвинувачений зауважив, що він мав бажання проходити військову службу у вказаній частині, але через побиття, відсутність військової присяги та перевернуті українські прапори на шевронах військовослужбовців у цій частині це бажання зникло. Він запідозрив, що це не українська військова частина, а так званої донецької народної республіки, хоча і не заперечував в судовому засіданні, що військова частина НОМЕР_1 знаходиться в АДРЕСА_2 і ця територія України не є окупованою. Обвинувачений наголошував, що не заперечує свого військового обов`язку, проте, вважає обвинувачення необґрунтованим, оскільки він ніколи не служив в українській армії, військову присягу не складав, оскільки проходив військову підготовку під час навчання у вищому навчальному закладі до незалежності України. Також ОСОБА_5 пояснив, що мобілізацію та висновок ВЛК він не оскаржував, до медичних закладів та правоохоронних органів за фактом завдання йому тілесних ушкоджень у військовій частині не звертався оскільки не бачив у цьому сенсу. Під час досудового розслідування до нього не застосувалось фізичне насильство та психологічний вплив. Зі свідками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 він не знайомий, останній ніяких документів на підпис обвинуваченому не давав. Тож обвинувачений просив його виправдати через необґрунтованість обвинувачення та не доведення його вини, також виявляв бажання продовжити проходження військової служби в іншій військовій частині, наполягаючи, що письмова згода військової частини є в прокурора та захисника. 
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, його вина повністю підтверджується іншими доказами, а саме показаннями свідків, а також дослідженими під час судового розгляду письмовими доказами, зібраними під час досудового розслідування.
Так, свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що він обіймає посаду начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 . 08 квітня 2025 року до військової частини НОМЕР_1 прийшов на службу на посаду заступника командира ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_2 старший лейтенант ОСОБА_5 10 квітня 2025 року він самовільно залишив військову частину, зі слів інших військовослужбовців відомо, що вчинив це через вживання алкоголю чи наркотиків і бажання уникнути за це відповідальності, що відображено у проведеному службовому розслідуванні, висновок за результатами якого був спрямований до ДБР. Свідок не міг вказати точну кількість разів скільки він спілкувався із ОСОБА_5 через сплив часу, але наполягав, що мав з ним спілкуватись із приводу службових питань (призначення на посаду та інше). ОСОБА_8 не заявляв скарг щодо завдання йому тілесних ушкоджень до або під час перебування у військовій частині. Всі накази командира військової частини про призначення на посаду підписуються особами, яких це стосується, але чи ознайомлений був ОСОБА_5 з таким наказом свідку не відомо. Ураховуючи, що ОСОБА_5 мав звання лейтенанта, його не можна було призначити на посаду з нижчим званням, тому його призначили на вільну на той час посаду, для його потрібне звання старшого лейтенанта, і відповідний фах. Підставою для призначення на посаду є мобілізаційне розпорядження, яке приймають у військовій частині та призначають на вільну посаду відповідно до звання та фаху. Також свідок зазначив, що у зв`язку з проходженням навчання у вищих навчальних закладах України особи отримують звання лейтенанта запасу після прийняття присяги. Свідок припустив, що в запасі можуть перебувати і ті, хто давав складав присягу і до 1991 року, в такому випадку особа приймає посаду і її приводять до присяги. Чи складав ОСОБА_5 військову присягу свідку не відомо. Як саме обвинувачений прибув до військової частини свідку не відомо, але за загальним порядком зазвичай військовослужбовця доставляють до командного пункту пропуску військової частини, відводять до стройової частини, де призначають на посаду і після цього направляють у відповідний підрозділ, отже обвинувачений, будучи призначеним на конкретну посаду, не міг не знати на яку посаду його призначили.
Допитаний судом свідок ОСОБА_6 пояснив, що обіймає посаду заступника командира батальйону з озброєння військової частини НОМЕР_1 , у квітні 2025 року він обіймав посаду командира ремонтної роти автомобільної техніки вказаної військової частини. 07 квітня 2025 року в якості підлеглого на посаду заступника командира ремонтної роти автомобільної техніки прибув ОСОБА_5 , склали рапорт про прийняття справ та посади і він приступив до виконання своїх обов`язків, а через три дні служби самовільно залишив військову частину. Свідок зазначив, що спілкувався з обвинуваченим 10-20 разів за цей час у службових питаннях, проблем з ним не було, але він ухилявся від виконання своїх обов`язків, ставився до їх виконання халатно, проте скарг на нього не надходило, охарактеризувати обвинуваченого більше свідок не зміг через нетривалий час спілкування з обвинуваченим під час його служби. Також свідок пояснив, що не знає як був доставлений ОСОБА_5 до військової частини, але за три дні його служби він не висловлював незгоди з мобілізацією, не заявляв про фізичний чи психологічний вплив до нього у військовій частині, жодні скарги не заявляв. Чи складав обвинувачений військову присягу свідку не відомо, але на його думку, ОСОБА_5 не був би офіцером запасу за відсутності присяги.
З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22 серпня 2025 року вбачається, що за № 62025170030016900 22 серпня 2025 року внесені відомості за фактом самовільного залишення 10 квітня 2025 року військової частини НОМЕР_1 в умовах воєнного стану старшим лейтенантом за мобілізацією заступником командира ремонтної роти автомобільної техніки 3 ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т. 1 а.с. 187).
Відповідно до копії довідки військово-лікарської комісії від 04 квітня 2025 року № 2025-0404-1048 молодший лейтенант ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_3 ), придатний до військової служби (Т. 1 а.с. 197).
З копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 92 від 08 квітня 2025 року вбачається, що з 07 квітня 2025 року старшого лейтенанта ОСОБА_5 призначено на посуду заступника командира ремонтної роти автомобільної техніки 3 ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків частини та на всі види забезпечення, а з 09 квітня 2025 року зараховано на котлове забезпечення (Т. 1 а.с. 193).
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 264/АГД від 10 квітня 2025 року про призначення службового розслідування наказано провести службове розслідування за фактом відсутності о 07 годині 10 хвилин 10 квітня 2025 року під час ранкового шикування особового складу 3 ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 заступника командира ремонтної роти автомобільної техніки 3 ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_5 (Т. 1 а.с. 192).
Відповідно до копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 94 від 10 квітня 2025 року старшого лейтенанта ОСОБА_5 – заступника командира ремонтної роти автомобільної техніки 3 ремонтно-відновлювального батальйону, який проходить військову службу під час мобілізації, з 10 квітня 2025 року вважається таким, що відсутній на військовій службі, у зв`язку із чим з 11 квітня 2025 року знятий з котлового забезпечення, призупинена виплата грошового забезпечення та не зараховується до вислуги років для призначення пенсії та вислуги у військовому званні період самовільного залишення військової частини (Т. 1 а.с. 194).
З копії службової характеристики заступника командира 3 ремонтної роти автомобільної техніки 3 ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_5 , складеної командиром 3 ремонтної роти ОСОБА_9 , вбачається, що ОСОБА_5 за час проходження служби зарекомендував себе не добре, не дисциплінований, до військових обов`язків відносився безвідповідально, отже займаній посаді не відповідає та не гідний для проходження військової служби (Т. 1 а.с. 195).
Відповідно до копії медичної характеристики під час проходження військової служби старший лейтенант ОСОБА_5 за медичною допомогою не звертався, при цьому надати об`єктивний статус неможливо у зв`язку з відсутністю військовослужбовця на службі (Т. 1 а.с. 196).
Відповідно до рішення командира військової частини НОМЕР_1 про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності чи інші заходи впливу за результатами службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10 квітня 2025 року № 264/АГД «Про призначення службового розслідування» за порушення вимог статей 11,12, 16, 113, 114 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани на заступник командира ремонтної роти автомобільної техніки 3 ремонтно-відновлювального батальйону військової частини старшого лейтенанта ОСОБА_5 (Т. 1 а.с. 198).
З наказу командира військової частини НОМЕР_1 «Про результати службового розслідування» вбачається, що під час службового розслідування встановлено, що старший лейтенант ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та відсутній на військовій службі без поважних причин з 07:10 10 квітня 2025 року по час винесення наказу в умовах воєнного стану, чим ухилився від виконання обов`язків військової служби, що призвело до порушення вимог статей 11, 12, 16, 113, 114 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Причинами та умовами, що сприяли порушенню є: самовпевненість та особиста недисциплінованість військовослужбовця. На підставі викладеного вказаним наказом накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана» на заступника командира ремонтної роти автомобільної техніки 3 ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_5 та направлення до Територіального управління Державного бюро розслідувань повідомлення за даним фактом для прийняття правового та процесуального рішення, внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань (Т. 1 а.с. 199-200).
Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 15 листопада 2025 року, ОСОБА_5 затриманий 15 листопада 2025 року об 11 годині 30 хвилин за адресою: м. Дніпро, вул.. Ляшка-Попеля, буд. 50 (Т. 1 а.с. 201-202).
Відповідно до вимог статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
За змістом частини 1 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Згідно з вимогами частини 1 статті 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
За змістом статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання та інше. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно з частиною 1 статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ для суду не має наперед встановленої сили.
Судом було вжито передбачені законом заходи для допиту усіх осіб, зазначених стороною обвинувачення та захисту, а також досліджені всі докази, надані учасниками кримінального провадження.
Суд визнає здобуті по даному кримінальному провадженню докази належними, допустимими, достатніми і достовірними, оскільки вони отримані в порядку, встановленому КПК України. Доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено.
Аналізуючи всі дослідженні докази суд дійшов висновку про їх належність та допустимість, і у своїй сукупності докази упевнюють суд у винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину за вищевказаних обставин, та є достатніми для прийняття відповідного процесуального рішення.
Під час судового провадження судом за клопотанням сторони захисту на стадії судових дебатів надавався час для отримання обвинуваченим та його родичами письмової згоди військової частини щодо продовження проходження військової служби обвинуваченим, який виявив таке бажання, проте, впродовж двох місяців до суду так і не надійшла відповідна письмова згода військової частини та не було заявлено відповідне клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України.
Факт самовільного залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_5 10 квітня 2025 року та його відсутністю за місцем служби тривалістю понад три доби стороною захисту фактично не оспорюються. 
При цьому факт того, що ОСОБА_5 мав статус військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 на посаді заступника командира ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно-відновлювального батальйону підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також дослідженими документами, зокрема: витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 92 від 08 квітня 2025 року про призначення на посаду, службовою та медичною характеристиками, наказом про призначення службового розслідування та наказом про результати службового розслідування.
Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, підстав недовіряти та вважати їх недостовірними у суду немає.
Доводи ОСОБА_5 про те, що він не складав військову присягу, не був обізнаний на яку посаду був призначений та не приступив фактично до виконання обов`язків військової служби суд розцінює як намір уникнення відповідальності. 
Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Отже, з моменту відправлення у військову частину особа вже набуває статусу військовослужбовця і підпадає під дію військових статутів. Відсутність підписаної присяги не робить особу цивільною та не скасовує обов`язку виконувати накази командування. 
Показання обвинуваченого свідчать про небажання ним проходити військову службу, зокрема його показання щодо перевернутих українських прапорів на шевронах військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , яких він сприймав як військовослужбовців з так званої донецької народної республіки, суперечать його ж показанням про розташування військової частини на не окупованій частині території України, що свідчить про його усвідомлення перебування у військовій частині Збройних Сил України, більш того, після залишення військової частини обвинувачений не звернувся до правоохоронних органів за фактом його викрадення, завдання йому тілесних ушкоджень, не оскаржував мобілізацію та висновок ВЛК, не просив направити його до іншої військової частини для продовження військової служби і не звернувся самостійно до відповідних органів для припинення правопорушення, а був затриманий працівниками поліції.
Посилання сторони захисту, що внаслідок завдання обвинуваченому тілесних ушкоджень у військовій частині він мав певні побоювання за своє здоров`я, а тому переховувався за місцем мешкання, внаслідок чого не міг звернутися із заявами до правоохоронних органів або щодо оскарження його мобілізації, яка на думку сторони захисту є незаконною, суд не приймає до уваги, оскільки з квітня по листопад 2025 року, тобто впродовж шести місяців, обвинувачений, будучи військовослужбовцем, ухиляючись від несення військової служби, не вчинив жодних дій щодо захисту порушених на його думку прав та інтересів.
Твердження обвинуваченого про застосування до нього фізичного насильства під час його перебування у військовій частині НОМЕР_1 не підтверджуються жодними доказами та спростовуються показаннями свідків, які повідомили, що про факти застосування фізичного насильства до обвинуваченого їм нічого не відомо, із скаргами до них з цього приводу він не звертався.
За таких обставин, суд вважає, що дії ОСОБА_5 кваліфіковано правильно за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.
Кримінальна відповідальність передбачає законно обґрунтований обов`язок обвинуваченого ОСОБА_5 , який вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, піддатися осуду з боку держави і бути покараним у повній відповідності із законом.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання, на підставі ч. 1 ст. 65 КК України, суд ураховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення (проступку) й обставин його вчинення.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.
При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_5 суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується за місцем служби виключно з негативного боку, як військовослужбовець, який до військових обов`язків відносився безвідповідально, не дисциплінований та не гідний для проходження військової служби, отже суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті, передбаченої ч. 5 ст. 407 КК України.
Ураховуючи фактичні обставини справи, поведінку обвинуваченого до, під час та вчинення злочину, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, суд не вбачає підстав для застосування норм ст. 69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України.
Судові витрати по справі відсутні. 
Речові докази у справі відсутні.
Цивільний позов не заявлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374, 376 КПК України, суд 

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_5 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишити без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з дати ухвалення вироку - з 27 липня 2026 року.
На підставі ст. 72 КК України ОСОБА_5 в строк покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження, з моменту його затримання, тобто з 15 листопада 2025 року по 26 липня 2026 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.
Вирок може бути оскаржений безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з моменту його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з часу отримання вироку суду.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя        ОСОБА_1