ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/ Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.07.2026 Справа № 917/764/26 

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., секретар судового засіданні Сьомкіна А. В. розглянувши справу № 917/764/26
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНБІЛДІНГ", вул. Оржицька, 20 , м. Полтава, 36034
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону", вул. Полтавська, 28 А, с. Карпусі, полтавський район, Полтавська область, 38715
про стягнення 129 801,30 грн заборгованості, 

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:
20.04.2026 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНБІЛДІНГ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону" про стягнення заборгованості за договором поставки №01/06-24 від 01.06.2025 року у розмірі 129 801,30 грн, з яких: 8 384,12 грн - 3% річних, 20 410,58 грн - інфляційні втрати, 101 006,60 грн - пеня (вх. № 1667/25). 
Ухвалою від 27.04.2026 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі; ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановив сторонам процесуальні строки для подання до суду заяв по суті справи.
11.05.2026 року до суду від відповідача надійшла заява про залучення адвоката Шинкаренко М. А. до участі у справі №917/764/26 як представника ТОВ "Світ Бетону" (вх. №6417).
13.05.2026 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №6514, документ сформований в системі "Електронний суд" 12.05.2026 року), відповідно до якого останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Також у відзиві відповідач зазначив, що початковий період нарахування неустойки визначений з 31.03.2025 р. (01.04.2025 р.), тобто позивач фактично заявляє вимоги про стягнення неустойки за період, що виходить за межі спеціальної однорічної позовної давності. У зв`язку із зазначеним відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення неустойки та просить суд відмовити у їх задоволенні у відповідній частині.
Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).
Суд звертає увагу, що з 29.06.2026 року по 17.07.2026 року включно суддя Тимощенко О. М. перебувала у відпустці. Тому рішення ухвалене, а текст рішення підготовлено та підписано після виходу судді з відпустки.
Суд також зазначає, що з урахуванням умов воєнного стану в Україні, загальної ситуації в Україні та особливого режиму роботи суду, спрямованого на необхідності збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, суд здійснює розгляд справи №917/764/26 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНБІЛДІНГ" (далі - позивач, постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону" (далі - відповідач, покупець) 01.06.2024 року уклали договір поставки № 01 /06-24 (далі - договір, а. с. 12-14).
Згідно з п.п. 1 Розділу "Предмет договору" в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупця визначений цим договором товар (надалі іменується "продукція"), а покупець зобов`язується прийняти цю продукцію - цемент виробництва ПАТ "Івано-Франківськцемент" та своєчасно здійснити за нього оплату.
Відповідно до п.п. 3.1-3.6 розділу "Умови постачання продукції" постачальник зобов`язується відвантажити продукцію автотранспортом протягом 2 діб з дати надходження заявки. У разі здійснення поставки за участю перевізника, обов`язок укладання відповідного договору та всі витрати, пов`язані з перевезенням покладаються на покупця. Разом з продукцією постачальник надає покупцю наступні документи: рахунок-фактура, видаткова накладна, сертифікат якості виробника або сертифікат відповідності (за наявності). Датою поставки продукції вважається дата, вказана у підписаній сторонами видатковій накладній.
Постачальник зобов`язується здійснювати поставки продукції, на яку відсутні претензії третіх осіб, яка не перебуває у заставі, під арештом. Покупець може здійснювати самовивіз Товару за власним бажанням.
Згідно з п.п. 4.1-4.5 розділу "Загальна сума договору ціна та порядок розрахунків за договором" погодження сторонами кількості, номенклатури, асортименту та ціни продукції відбувається за їх взаємною згодою шляхом переговорів та фіксується в рахунку на оплату або в накладних про відвантажування, що являються невід`ємними складовими даного договору, без складання специфікацій. В разі необхідності, за усним проханням покупця, постачальник надає специфікацію на окремо поставлену продукцію або на всю партію. Покупець, підписуючи документ про відвантаження (накладна, товарно-транспортна накладна), виявляє згоду на прийняття продукції відповідно до попередньої домовленості із постачальником. Уповноважуючи певну особу на прийняття продукції від постачальника, покупець автоматично уповноважує таку особу підписувати відповідні товарно-супровідні документи на продукцію. Розрахунок за поставлену партію продукції здійснюються в безготівковому порядку. Валюта розрахунку - гривня. Загальна сума даного договору складається з загальної суми всіх накладних, на підставі яких здійснюється поставка на виконання даного договору. Продукція поставляється на умовах 100 (сто) % попередньої оплати або за інших умов за інших умов за згодою сторін.
Відповідно до п.п. 6.1 - 6.3 розділу "Відповідальність сторін" договору поставки, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань по цьому договору винна сторона несе відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором, крім того вона повинна відшкодувати іншій стороні всі понесені у зв`язку з цим збитки. За порушення (прострочення виконання/невиконання) зобов`язань за цим договором, винна сторона сплачує іншій стороні неустойку в розмірі 0,1 (однієї десятої) відсотка від суми невиконаного/невчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення. Сплата штрафних санкцій не звільняє сторону від виконання своїх зобов`язань за даним договором.
Відповідно до пункту 8.1 Розділу "Строк дії договору" цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2026.
Позивач зазначає, що на виконання умов договору поставки, він поставив ТОВ "Світ Бетону" (адреса поставки: Полтавська область, с. Карпусі, вул. Полтавська, 28А) наступний товар на суму 815 859,76 грн, що підтверджується наступними документами:
- видаткова накладна № БП-57 від 31 березня 2025 року - Портландцемент СЕМ ІІ/A-LL 42,5 R палетизований (25 кг) європакет на піддоні (1400 кг) у кількості 11,20 т на суму 75 062, 40 грн, у тому числі ПДВ 12 510,40 грн;
- видаткова накладна № БП-55 від 01 квітня 2025 року - Портландцемент СЕМ II/A -LL 42,5 R палетизований (25 кг) європакет на піддоні (1400 кг) у кількості 11,20 т на суму 75 062, 40 грн, у тому числі ПДВ 12 510,40 грн;
- видаткова накладна № БП-62 від 09 квітня 2025 року - Портландцемент СЕМ ІІ/A LL 42,5 R палетизований (25 кг) європакет на піддоні (1400 кг) у кількості 11,20 т на суму 75 062, 40 грн, у тому числі ПДВ 12 510,40 грн;
- видаткова накладна № БП-71 від 30 квітня 2025 року-Портландцемент СЕМ ІІ/АLL 42,5 R палетизований (25 кг) європакет на піддоні (1400 кг) у кількості 32,075 т на суму 214 966,66 грн, у тому числі ПДВ 35 827, 78 грн;
- видаткова накладна № БП-72 від 01 травня 2025 року-Портландцемент СЕМ II/A LL 42,5 R палетизований (25 кг) європакет на піддоні (1400 кг) у кількості 11,20 т на суму 75 062, 40 грн, у тому числі ПДВ 12 510,40 грн;
- видаткова накладна № БП-246 від 24 жовтня 2025 року - Портландцемент СЕМ ІІ/А-В-500Р-Н палетизований (25 кг) європакет на піддоні (1400 кг) у кількості 46,25 т на суму 300 643,50 грн, у тому числі ПДВ 50 107,25 грн.
Також позивач зазначає, що на виконання умов договору він виставив відповідачу рахунки на оплату товару за поставлений товар за спірним договором, а саме:
- рахунок №45 від 31.03.2025 р. на суму 75 062,40 грн;
- рахунок №44 від 01.04.2025 р. на суму 75 062,40 грн;
- рахунок №48 від 09.04.2025 р. на суму 75 062,40 грн;
- рахунок №56 від 30.04.2025 р. на суму 214 966,66 грн;
- рахунок №57 від 01.05.2025 р. на суму 75 062,40 грн;
- рахунок №211 від 24.10.2025 р. на суму 300 643,50грн.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач частково здійснив оплату поставленого товару, що підтверджується наступними платіжними інструкціями:
- №975777 від 30.04.2025 р. на суму 214 966,66 грн (призначення платежу: згідно рахунку №56 від 30.04.2025 р.);
- №43 від 06.06.2025 р. на суму 42 921,65 грн (призначення платежу: згідно рахунку №44 від 01.04.2025 р.);
- №94 від 14.07.2025 р. на суму 32 140,75 грн (призначення платежу: згідно рахунку №44 від 01.04.2025 р.);
- №95 від 14.07.2025 р. на суму 17 959,25 грн (призначення платежу: згідно рахунку №57 від 01.05.2025 р.);
- №110 від 23.07.2025 р. на суму 27 000,00 грн (призначення платежу: згідно рахунку №57 від 01.05.2025 р.);
- №176 від 16.09.2025 р. на суму 39 000,00 грн (призначення платежу: згідно рахунку №57 від 01.05.2025 р. та №48 від 09.04.2025 р.);
- №222 від 16.10.2025 р. на суму 20 227,95 грн (призначення платежу: згідно рахунку №57 від 01.05.2025 р. та №48 від 09.04.2025 р.);
- №18 від 16.12.2025 р. на суму 9 000,00 грн (призначення платежу: згідно рахунку №57 від 01.05.2025 р.);
- №26 від 26.01.2026 р. на суму 112 000,00 грн (призначення платежу: оплата за товар отриманий 03.03.-01.05.25 р. за договором від 01.06.2024).
Також з матеріалів справи вбачається, що в провадженні Господарського суду Полтавської області перебувала справа №917/2188/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНБІЛДІНГ" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону", в якому заявлено вимоги про стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у наступному розмірі: суму основного боргу у розмірі 421 643,50 грн, неустойку у розмірі 31 926,87 грн та інфляційні втрати у розмірі 15 373,21 грн за договором поставки № 01/06-24 від 01.06.2024.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 19.03.2026 року (яке набрало законної сили 08.04.2026 р.) у справі №917/2188/25 позовні вимоги задоволено частково. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 121 000,00 грн основного боргу. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНБІЛДІНГ" 300 643,50 грн заборгованості та 4 509,65 грн судового збору та 8 000,00 грн витрат на правову допомогу.
У іншій частині позову - відмовлено.
Позивач вказує, що відмовляючи у задоволенні позову в частині заявлених вимог щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій суд виходив з того, що позивачем виконано не правильний розрахунок заборгованості, а здійснити самостійний розрахунок суд змоги не мав.
З огляду на зазначене позивач прийняв рішення про звернення до суду із новим позовом за інший (більший) період з новим розрахунком. 
Отже, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача 8 384,12 грн 3% річних (загальний період з 01.04.2025 р. по 01.04.2026 р.), 20 410,58 грн інфляційних втрат (загальний період з квітня 2025 р. по лютий 2026 р.) та 101 006,60 грн неустойки (загальний період з 01.04.2025 р. по 01.04.2026 р.).
Тобто позивач у порівнянні зі справою 917/2188/25 заявив нову вимогу - стягнення 3% річних, а також збільшив періоди нарахування та розмір неустойки (21.11.2025 р. - 01.04.2026 р., більше на 69 079,73 грн ) та інфляційних втрат (листопад 2025 р. - лютий 2026 р., більше на 5 037,37 грн).
Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечує факт отримання товару, при цьому зазначає що позовні вимоги зводяться до відсутності правових підстав для нарахування та стягнення заявлених сум, оскільки умови договору та додані до позову документи не містять визначених даних щодо моменту виникнення грошового зобов`язання, що безпосередньо впливає на можливість встановлення факту його прострочення та правомірність нарахування неустойки, 3% річних та інфляційних втрат. 
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючі пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "De Geouffre de la Pradelle v. France" від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Відповідно до статті 2 Господарсько процесуального кодексу України (далі - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч.1 ст.4 ГПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини 3 статті 162 ГПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів; підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу; правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19). 
Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову. Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.
Така правова позиція є сталою, послідовною та висловлена у постановах Верховного Суду від 26.02.2022 у справі №906/785/21, від 14.12.2022 у справі №910/16463/21, від 02.03.2023 у справі № 925/1662/21.
Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Чинні процесуальні норми Господарського процесуального кодексу України не позбавляють заявника права на розгляд спору про той же предмет, у разі зазначення ним інших підстав позову та надання доказів, якими він обґрунтовує ці підстави.
Вказаний правовий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 01.11.2022 у справі №925/1152/21, від 28.06.2023 у справі №910/1182/23, від 18.03.2021 у справі №909/783/20, від 16.11.2021 у справі № 910/694/21.
Предметом позову, який визначений позивачем у даній справі, є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону" заборгованості за договором поставки №01/06-24 від 01.06.2024 року у сумі 129 801,30 грн, з яких: 8 384,12 грн - 3% річних, 20 410, 58 грн - інфляційні втрати, 101 006,60 грн - неустойка.
Підставою звернення до суду з позовом про стягнення 129 801,30 грн заборгованості є обставини невиконання відповідачем свого обов`язку з погашення заборгованості за договором поставки №01/06-24 від 01.06.2024 року.
Згідно з п.3 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 ч.1 ст.175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.2 ст.175 цього Кодексу.
Пунктом 2 ч.1 ст.175 ГПК України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Судом встановлено, що в провадженні Господарського суду Полтавської області перебувала справа №917/2188/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНБІЛДІНГ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону" про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у наступному розмірі: сума основного боргу - 421 643,50 грн, неустойка - 31 926,87 грн та інфляційні втрати - 15 373,21 грн за договором поставки № 01/06-24 від 01.06.2024.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 19.03.2026 року (яке набрало законної сили 08.04.2026 р.) у справі №917/2188/25 позовні вимоги задоволено частково. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 121 000,00 грн основного боргу. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНБІЛДІНГ" 300 643,50 грн заборгованості та 4 509,65 грн судового збору та 8 000,00 грн витрат на правову допомогу.
У іншій частині позову - відмовлено.
Рішення суду у справі 917/2188/25 щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення неустойки та інфляційних втрат мотивовано необґрунтованістю належними та допустимими доказами.
При розгляді справи №917/2188/25 суд звернув увагу, що розрахунок неустойки позивач здійснив шляхом додавання заборгованості за видатковими накладними з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат. Разом з тим, мали місце поставки товару у межах договору у різні календарні дати, тобто по кожній поставці (відповідно до видаткових накладних) прострочення зобов`язання з оплати для нарахування неустойки слід визначати окремо, враховуючи часткові оплати для визначення залишку заборгованості та кінцевого строку нарахувань по кожній видатковій накладній окремо. Позивач у позові не повідомив суд про те, яким чином ним здійснювалися зарахування здійснених відповідачем оплат, лише зазначив про часткові оплати згідно з рахунками, які позивач до матеріалів справи не долучив. Посилання позивача на нарахування неустойки саме за загальний період з 31.03.2025 по 20.11.2025 не обґрунтоване з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів розмірів боргу на початок нарахування неустойки по кожній видатковій накладній окремо. При здійсненні інфляційних нарахувань позивач визначив для нарахування борг у розмірі 421 643,50 грн на початковий період нарахування - квітень 2025 року, проте у наведеному розрахунку неустойки такий розмір боргу виник після поставки 23.10.2025.
Отже, позивачу у справі №917/2188/25 відмовлено у задоволенні вимог про стягнення неустойки у розмірі 31 926,87 грн за загальний період з 31.03.2025 р. по 20.11.2025 р. та інфляційних втрат у розмірі 15 373,21 грн за загальний період з квітня 2025 р. по жовтень 2025 р.
При цьому, предметом позову у справі №917/764/26 є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону" заборгованості за договором поставки №01/06-24 від 01.06.2024 року у сумі 129 801,30 грн, з яких: 8 384,12 грн - 3% річних, 20 410,58 грн - інфляційні втрати за загальний період з квітня 2025 р. по лютий 2026 р., 101 006,60 грн - неустойка за загальний період з 01.04.2025 р. по 01.04.2026 р.
Підставою звернення з позовом у справі №917/764/26 про стягнення вказаної заборгованості ТОВ "ІНБІЛДІНГ" вказувало на факт неналежного виконанням відповідачем (Товариством з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону") зобов`язань за договором поставки №01/06-24 від 01.06.2024 року щодо погашення суми боргу.
Верховний Суд неодноразово зазначав таке:
- позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору (див. постанову Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 170/499/23);
- не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна обсягу посилань на норми матеріального чи процесуального права (див. п. 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, постанови Верховного Суду від 05.08.2025 у справі № 916/3143/24, від 13.03.2018 у справі № 916/1764/17 (на яку посилається скаржник);
- неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (зокрема рішення у справі "Пономарьов проти України") одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип "юридичної визначеності", який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Принцип правової визначеності вимагає, серед іншого, щоб якщо суди ухвалили остаточне рішення в питанні, то їх рішення не піддавалося би сумніву. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішувати у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності та оперативності судового процесу. З огляду на зазначені вище мотиви на норми процесуального закону, за наявністю двох справ з тотожним суб`єктним складом, предметом та підставами позову, суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли висновків, що існують передумови для застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України (див. постанову Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 913/266/20(826/15260/17);
- безпідставними є твердження скаржника, що суд апеляційної інстанції фактично позбавив його на доступ до правосуддя задля ефективного захисту порушеного права шляхом звернення до суду з іншим предметом позову, адже зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається належне обґрунтування тотожності предмету позову у справах № 917/931/19 та № 917/655/20, а доводи, викладені у касаційній скарзі, в цій частині ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником поняття предмету позову. Колегія суддів зазначає, що законодавець надав право учасникам судових справ у разі незгоди із судовим рішенням оскаржити його в апеляційному та у визначених законом випадках і в касаційному порядку чого скаржником у справі № 917/931/19 зроблено не було, а тому подача нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами є неприпустимою (див. постанову Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 917/655/20, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі).
Суд також звертається до висновків ЄСПЛ, який у рішенні від 25.11.2021 у справі "Центр "Украса" проти України" зазначив, що наявність судового провадження не повинно нівелювати результати іншого судового провадження та/або позбавляти його остаточне рішення юридичної сили та призводити до порушення принципу юридичної визначеності (п. 44). У п.п. 37-39 вказаного рішення ЄСПЛ також наголосив, що право на справедливий судовий розгляд за п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод під час його тлумачення у контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності охоплює вимогу про те, що коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не повинно ставитися під сумнів (див. рішення у справі "Брумареску проти Румунії").
Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010 (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2021 у справі № 308/8567/20).
Закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України можливе лише за умови, якщо є рішення, яке набрало законної сили, ухвалене за наслідками вирішення позову, що є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.
Таким чином, для закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України потрібна наявність трьох складових, а саме: тотожність сторін спору, тотожність предмета позову, тотожність підстави позову, тобто, коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими обґрунтовуються звернення до суду.
Аналізуючи підстави та предмет позову у справі №917/2188/25 та у справі №917/764/26, суд дійшов висновку про їх тотожність, як щодо суб`єктного складу, так і щодо підстав та предмету позову в частині стягнення неустойки у розмірі 31 926,87 грн за загальний період з 31.03.2025 р. по 20.11.2025 р. та інфляційних втрат у розмірі 15 373,21 грн за загальний період з квітня 2025 р. по жовтень 2025 р.
Таким чином, у справі №917/2188/25 вирішено спір в частині стягнення неустойки у розмірі 31 926,87 грн за загальний період з 31.03.2025 р. по 20.11.2025 р. та інфляційних втрат у розмірі 15 373,21 грн за загальний період з квітня 2025 р. по жовтень 2025 р. між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Таким чином, закриття судом провадження у справі в зазначеній частині вимог відповідає приписам п.3 ч.1 ст.231 ГПК України, оскільки ne bis de adem re sit actio - не можна двічі вчиняти позов за тією ж самою справою.
При цьому суд зазначає, що подання позивачем до відповідача нового позову про той же предмет і з тих же підстав, з яких ухвалено судове рішення у справі №917/2188/25, яке набрало законної сили, фактично свідчить про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності. Розгляд позову у частині зазначених вимог буде мати наслідком порушення принципу res judicata - остаточності рішення суду.
Представник позивача, вказував що відмовляючи у задоволенні позову в частині заявлених позивачем до стягнення з відповідача штрафних санкцій, суд виходив з того, що позивачем виконано не правильний розрахунок заборгованості, а здійснити самостійний перерахунок суд змоги не мав. З огляду на це, позивач прийняв рішення про звернення до суду із новим позовом за інший (більший) період з новим розрахунком та з урахуванням роз`яснень, що викладені судом у рішенні по справі №917/2188/25.
З цього приводу, суд зазначає, що до підстав позову не входять обставини, що виступають доказами у справі, оскільки з ними закон не пов`язує виникнення, зміну чи припинення прав і обов`язків. Вказані обставини лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.
У новому позові про стягнення неустойки та інфляційних втрат Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНБІЛДІНГ" посилалося на новий розрахунок, в якому враховано роз`яснення, викладені у рішенні суду по справі №917/2188/25, що не може бути підставою для повторного звернення до суду, оскільки за суттю це не змінює предмет та/або підстави пред`явленого позову (подібна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 705/2978/22).
Враховуючи вище викладене, подання додаткових доказів не є зміною підстав чи предмета позову, а є підставою для оскарження рішення чи його перегляду за нововиявленими або виключними обставинами (за умови дотримання вимог норм процесуального права).
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.
За вказаних обставин, провадження у справі в частині вимог про стягнення неустойки у розмірі 31 926,87 грн за загальний період з 31.03.2025 р. по 20.11.2025 р. та інфляційних втрат у розмірі 15 373,21 грн за загальний період з квітня 2025 р. по жовтень 2025 р. підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України.
Отже, предметом розгляду у справі №917/764/26 є стягнення з ТОВ "Світ Бетону" 3% річних у розмірі 8 384,12 грн за загальний період з 01.04.2025 р. по 01.04.2026 р., інфляційних втрат у розмірі 5 037,37 грн за загальний період з листопада 2025 р. по лютий 2026 р. та неустойки у розмірі 69 079,73 грн за загальний період з 21.11.2025 р. по 01.04.2026 р.
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно з ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Укладений сторонами Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини"; рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України"; від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії").
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.
Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої.
Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" - не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.
Так, в межах справи №917/2188/25 Господарським судом Полтавської області в рішенні від 19.03.2026 року (яке набрало законної сили 08.04.2026 р.) встановлено, що відповідачем допущено прострочення проведення розрахунку з позивачем за отриманий товар згідно Договору поставки №01/06-24 від 01.06.2024 р., у зв`язку з чим зазначені обставини не підлягають доведенню знову.
Відповідач у відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказав що зі змісту позовної заяви та доданих до неї доказів вбачається, що фактична поставка продукції здійснювалась не на умовах 100% попередньої оплати (як передбачено умовами договору). На переконання відповідача, сторони договору фактично реалізували іншу модель взаємовідносин, ніж формально передбачена умовами договору, а саме - передачу продукції без попередньої оплати з відтермінуванням розрахунків.
Щодо вищезазначеної позиції відповідача суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Згідно з частиною першою статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
У відповідності до статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.
Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання (ч.1 ст.538 ЦК).
Правилами зустрічного виконання зобов`язання, встановленими ст. 538 ЦК, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов`язку.
Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок (ч.4 ст.538 ЦК).
Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказує, що:
- поставка за видатковою № БП-57 від 31.03.2025 року на суму 75 062, 40 грн була оплачена відповідачем 26.01.2026 року відповідно до платіжної інструкції №26 на суму 112 000,00 грн (а. с. 27) (зараховано 75 062,40 грн);
- поставка за видатковою накладною № БП-55 від 01.04.2025 року на суму 75 062, 40 грн була оплачена відповідачем відповідно до платіжних інструкцій №43 від 06.06.2025 р. на суму 42 921,65 грн (а. с. 30) та №94 від 14.07.2025 р. на суму 32 140,75 грн (а. с. 31);
- поставка за видатковою накладною № БП-62 від 09.04.2025 року на суму 75 062, 40 грн була оплачена відповідачем відповідно до платіжних інструкцій №176 від 16.09.2025 р. на суму 39 000,00 грн (зараховано 17 896,85 грн, а. с. 25); №222 від 16.10.2025 р. на суму 20 227,95 (а. с. 26); №26 від 26.01.2026 р. на суму 112 000,00 грн (а. с. 27) (зараховано 36 938,00 грн);
- поставка за видатковою накладною № БП-71 від 30.04.2025 року на суму 214 966,66 грн була оплачена відповідачем 30.04.2025 року відповідно до платіжної інструкції №975777 на суму 214 966,66 грн (а. с. 34);
- поставка за видатковою накладною № БП-72 від 01.05.2025 року на суму 75 062, 40 грн була оплачена відповідачем відповідно до платіжних інструкцій №95 від 14.07.2025 р. на суму 17 959,25 грн (а. с. 22); №110 від 23.07.2025 р. на суму 27 000,00 (а. с. 23); №176 від 16.09.2025 р. на суму 39 000,00 (зараховано 21 103,15 грн, а. с. 25); №18 від 16.12.2025 р. на суму 9 000,00 грн (а. с. 24);
- поставка за видатковою накладною № БП-246 від 24.10.2025 року на суму 300 643,50 грн не оплачена.
Суд критично відноситься до варіанту зарахування платежів за поставлений товар, запропонований відповідачем у відзиві, оскільки ним не було враховано проплату у розмірі 9000,00 грн та 112 000,00 грн від 26.01.2026 року, факт здійснення яких встановлено рішенням суду від 19.06.2026 р. по справі №917/2188/25, а також відповідач посилається на проплати частинами - 2 993,21 грн від 14.07.2025 р., 4 500,00 грн від 23.07.2025 р. та 1 500,00 грн від 16.12.2025 р., однак не вказує та не надає докази, які підтверджують вказані платежі.
Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів в повному обсязі не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.
Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
З урахуванням закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення інфляційних втрат за період з квітня 2025 р. по жовтень 2025 року (п.3 ч.1 ст.231 ГПК України), судом розглядається вимога про стягнення інфляційних втрат за загальний період з листопада 2025 р. по лютий 2026 року у розмірі 5 037,37 грн та 3% річних за загальний період з 01.04.2025 р. по 01.04.2026 р. у розмірі 8 384,12 грн.
Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення 3 % річних суд звертає увагу на наступне.
Перевірка правильності розрахунку 3 % річних здійснена за допомогою програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга: закон".
Суд звертає увагу, що наданий позивачем розрахунок 3% річних не відповідає вимогам законодавства України та умовам договору, оскільки дані нарахування мають здійснюватися по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, зокрема, позивач нараховує 3% річних на заборгованість:
- за видатковою накладною БП-57 від 31.03.2025 р. - по 26.01.2026 року, тоді як необхідно по 25.01.2026 р. (включно) (платіжна інструкція №26 від 26.01.2026 р. на суму 112 000,00 грн (а. с. 27));
- за видатковою накладною БП-55 від 01.04.2025 р. - по 06.06.2025 р. та по 14.07.2025 р., тоді як необхідно по 05.06.2025 р. та по 13.07.2025 р. р. (включно) (платіжні інструкції №43 від 06.06.2025 р. на суму 42 921,65 грн (а. с. 30) та №94 від 14.07.2025 р. на суму 32 140,75 грн (а. с. 31));
- за видатковою накладною БП-62 від 09.04.2025 р. - по 16.09.2025 р., 16.10.2025 р. та по 26.01.2026 р., тоді як необхідно по 15.09.2025 р., по 15.10.2025 р. та по 25.01.2026 р. (включно) (платіжні інструкції №176 від 16.09.2025 р. на суму 39 000,00 грн (зараховано 17 896,85 грн, а. с. 25); №222 від 16.10.2025 р. на суму 20 227,95 (а. с. 26) та №26 від 26.01.2026 р. на суму 112 000,00 грн (а. с. 27, зараховано 36 938,00 грн));
- за видатковою накладною БП-72 від 01.05.2025 р. - по 14.07.2025 р., 23.07.2025 р., 16.09.2025, та по 16.12.2025 р., тоді як необхідно по 13.07.2025 р., 22.07.2025 р., 15.09.2025, та по 15.12.2025 р., (включно) (платіжні інструкції №95 від 14.07.2025 р. на суму 17 959,25 грн (а. с. 22); №110 від 23.07.2025 р. на суму 27 000,00 (а. с. 23); №176 від 16.09.2025 р. на суму 39 000,00 (зараховано 21 103,15 грн, а. с. 25); №18 від 16.12.2025 р. на суму 9 000,00 грн (а. с. 24)).
Таким чином, позивачем невірно вказано кінцеві дати нарахувань 3% річних на заборгованість за вищезазначеними видатковими накладними.
Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
За розрахунком суду загальний розмір 3% річних становить 8 408,80 грн, тоді як позивач просить стягнути - 8 384,12 грн. Оскільки розмір 3% річних, заявлених позивачем (8 384,12 грн) є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 ГПК України, вважає, що саме такий їх розмір (8 384,12 грн) підлягає стягненню з відповідача.
Також, за розрахунком суду загальний розмір інфляційних втрат за загальний період з листопада 2025 р. по лютий 2026 р. становить 8 639,32 грн, тоді як предметом розгляду даної справи є вимога про стягнення 5 037,37 грн (20 410,58-15 373,21). Оскільки розмір інфляційних втрат відповідно до позову (5 037,37 грн) є менший ніж розрахований судом (8 639,32 грн), суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 ГПК України, вважає, що саме такий їх розмір (5 037,37 грн) підлягає стягненню з відповідача.
Отже, за розрахунком суду є правомірними та підлягають задоволенню вимоги про стягнення 8 384,12 грн 3% річних та 5 037,37 грн інфляційних втрат.
Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно частини 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спору), є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.
Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спору) штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Необхідно зазначити, що такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір передбачено ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Відповідно до п. 6.2 договору за порушення (прострочення виконання/невиконання) зобов`язань за цим договором, винна сторона сплачує іншій стороні неустойку в розмірі 0,1 (однієї десятої) відсотка від суми невиконаного/невчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення.
З урахуванням закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення неустойки за загальний період з 31.03.2025 р. по 20.11.2025 р. (п.3 ч.1 ст.231 ГПК України), судом розглядається вимога про стягнення неустойки (пені) за загальний період з 21.11.2025 р. по 01.04.2026 року у розмірі 69 079,73 грн. 
В той же час згідно з нормою ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України (в редакції, чинній на момент виникнення спору), нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Так, даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.
Отже, суд, з урахуванням положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України зауважує, що нарахування пені може проводитися за шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, за кожен місяць прострочки окремо по кожному нарахуванню орендної плати, оскільки вони мають різний строк оплати, а тому мають різний період початку прострочення сплати та закінчення шестимісячного строку.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.09.2019р. у справі №906/696/18.
Як вбачається із поданого позивачем розрахунку неустойки (пені), то він був зроблений без врахування шестимісячного строку визначеного ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.
Разом з тим, суд зауважує, що у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання.
За наведеного, суд приходить до висновку, що правильним буде нарахування пені за наступні періоди:
- за видатковою накладною БП-57 від 31.03.2025 року на суму 75 062,40 грн за період з 21.11.2025 р. по 25.01.2026 р. (розмір пені - 4 207,61 грн);
- за видатковою накладною БП-246 від 24.10.2025 року на суму 300 643,50 грн за період з 21.11.2025. по 01.04.2026 р. (розмір пені 33 194,34).
Стягнення пені за видатковою накладною №БП-55 від 01.04.2025 р. (борг погашено 14.07.2025 р.) не є предметом розгляду даної справи з огляду на закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення неустойки за загальний період з 31.03.2025 р. по 20.11.2025 р. (п.3 ч.1 ст.231 ГПК України).
Крім того, позивач, здійснюючи розрахунок пені на заборгованість за видатковими накладними №БП-62 від 09.04.2026 року (період з 21.11.2025 р. по 01.04.2026 р.) та №БП-72 від 01.05.2025 р. (період з 21.11.2025 р. по 16.12.2025 р.), не врахував приписи ч. 6 ст. 232 ГК України (в редакції, чинній на момент виникнення спору), а саме - нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Здійснивши перерахунок позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, суд встановив, що позивач також не врахував приписи ст. 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а саме: розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Суд встановив, що розмір пені, нарахованої відповідно до умов договору (0,1 (однієї десятої) відсотка від суми невиконаного/невчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення) на заборгованість за видатковою накладною БП-57 від 31.03.2025 року на суму 75 062,40 грн за період з 21.11.2025 р. по 25.01.2026 р. та за видатковою накладною БП-246 від 24.10.2025 року на суму 300 643,50 грн за період з 21.11.2025. по 01.04.2026 р., перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до умов договору (01,%) розмір пені становить - 44 639,06 грн, а відповідно до приписів ст. 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня) - 37 401,95 грн.
Отже, суд приходить до висновку, що правомірною є пеня, загальний розмір якої становить 37 401,95 грн. В іншій частині вимог про стягнення неустойки (пені) позовні вимоги є неправомірними (69 079,73-37401,95=31 677,78 ).
Розрахунок пені судом здійснений за допомогою програми Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга: закон".
Доказів проведення розрахунків за позовними вимогами в справу відповідачем не подано.
Доводи та розрахунки позивача з боку відповідача не спростовано.
Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
З урахуванням наведених обставин, Законодавець вніс зміни, зокрема, до Цивільного кодексу України щодо зупинення перебігу позовної давності.
04 вересня 2025 року набув чинності Закон № 4434-ІХ "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності". Перебіг позовної давності поновлено.
Отже, враховуючи, що право вимоги стягнення неустойки виникло починаючи з 01.04.2025 року, зважаючи на зупинення перебігу позовної давності у зв`язку з введенням воєнного станом в Україні, а також на те, що перебіг строку позовної давності був поновлений 05.09.2025 року, позивач не пропустив строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом (вимога заявлена в межах річного строку). Беручи до уваги наведене, суд вважає, що у заяві про сплив позовної давності належить відмовити.
Статтею 129 Конституції України та статтею 2 Господарського процесуального кодексу України до основних засад судочинства віднесено рівність і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Зміст принципу змагальності господарського судочинства наведений у статтях 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до норм яких судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Салов проти України від 06.09.2005). У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі Надточий проти України від 15.05.2008 також зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 ГПК України розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).
Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав в межах, визначених процесуальним законом, зокрема, кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, реалізувати право на витребування доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Оцінюючи подані докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення договірних зобов`язань з боку відповідача щодо оплати за поставлений товар і позовні вимоги про стягнення 3% річних в сумі 8 384,12 грн, інфляційних втрат в сумі 5 037,37 грн та неустойки в сумі 37 401,95 грн є правомірними, обґрунтованими, підтвердженими документально та нормами матеріального права та такими, що підлягають задоволенню.
В іншій частині вимог позов є безпідставним, а отже задоволенню не підлягає (відмовлено у стягненні неустойки (пені) в розмірі 31 677,78 грн).
Також позивач заявив клопотання про стягнення з відповідача понесення ним судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн.
З приводу зазначених судових витрат суд зазначає таке.
Згідно з частинами 1, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 126 ГПК України визначено, що втрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових втрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Позивач у своїй заяві вказує, що ним були понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00грн, які він просить покласти на відповідача.
На підтвердження своєї заяви позивач надав суду копії наступних документів: Договору про надання правової допомоги б/н від 20.03.2026 р. з додатком №1 - Перелік послуг, що зобов`язується надати адвокат, та додатком 2 - Попередній розрахунок, ордеру на надання правничої допомоги серії ВІ №1381474 від 15.04.2026; Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №1701 від 27.06.2017 р.; акту виконаних робіт (наданих послуг) від 15.04.2026 р.
Відповідно до частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно наданих до суду документів, 20.03.2026 між адвокатом Антоновою В. М. (далі - адвокат) та ТОВ "ІНБІЛДІНГ" (далі - замовник) укладено договір про надання правової допомоги б/н (далі - договір про надання правової допомоги), відповідно до п. 1.1 якого адвокат бере зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені сторонами.
За правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2 договору замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі 16 000,00 грн - розгляд справи в суді першої інстанції (п. 3.1 договору про надання правової допомоги)
Розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються сторонами в додатках до цього договору (п. 4.1 договору про надання правової допомоги).
Згідно з актом виконаних робіт (наданих послуг) від 15.04.2026 року виконавцем надано наступні послуги:
- опрацювання документів, що надані замовником по правовідносинам між постачальником ТОВ "ІНБІЛДІНГ" та покупцем ТОВ "Світ Бетону". Узгодження правової позиції з клієнтом та надання консультації щодо необхідного пакету документів (доказів) задля написання позовної заяви та подання її до Господарського суду Полтавської області - витрачений час/год - 8, сума - 5 000,00 грн;
- складання позовної заяви про стягнення з ТОВ "Світ Бетону" на користь ТОВ "ІНБІЛДІНГ" грошових коштів в розмірі 129 801,30 грн, що складається з 8 384,12 грн - 3% річних, 20 410,58 грн - інфляційні втрати, 101 006,60 грн - неустойка, суму сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 3328,00 грн та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 16 000 грн. Оформлення додатків до позову задля подання позовної заяви до Господарського суду Полтавської області, попередньо направивши позовну заяву з додатками відповідачу - витрачений час/год -14 год., сума - 11 000,00 грн.
Суд зазначає, що договір про надання правової допомоги, Акт про надання юридичної допомоги є достатніми доказами для підтвердження розміру витрат на адвокатські послуги. Суд не потребує інших доказів, якщо це не передбачено умовами договору.
Такий висновок зробила колегія суддів Касаційного адміністративного суду ВС в постанові від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. Зазначена норма є загальною та повинна застосовуватись у системно-логічному зв`язку із частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому у частині 5 наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначеними частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на приписи частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Така позиція випливає з правових висновків, які викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 02.02.2024 у справі №910/9714/22.
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу (статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд і ухвалює рішення в цій частині.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21);
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі №909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі №915/237/18).
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, так і відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статі 129 Господарського процесуального кодексу України. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі і інших, передбачених частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Суд, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу може одночасно застосовувати критерії, що визначені як у частинах 5-7 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (з власної ініціативи), так і в частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (за клопотанням сторони).
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі "East / West Alliance Limited" проти України"), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Висновки, аналогічні наведеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2024 у справі №902/616/23).
У постанові Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №904/66/18 зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.
Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.
Заперечень відповідача щодо вартості понесених позивачем витрат на правову допомогу матеріали справи не містять.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Отже, суд, керуючись критеріями, визначеними у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може з власної ініціативи не розподіляти витрати на правову допомогу повністю або частково на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі №357/380/20 сформувала висновок, що з аналізу частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Зміст частини третьої статті 141 Господарського процесуального кодексу України є аналогічним змісту частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, керуючись якою суд з власної ініціативи може не розподіляти витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Тобто до критеріїв розподілу судових витрат, передбачених частиною п`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відносяться: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (з урахуванням висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №357/380/20).
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22 висловлено правову позицію, відповідно до якої вирішенню заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 15 та 2 Господарського процесуального кодексу України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат.
Суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не тільки того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою і необхідною.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами на адвокатські послуги.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Дослідивши надані адвокатом докази, якими підтверджуються витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді, суд дійшов висновку, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 16 000 грн не є розумним з урахуванням складності справи, предмета спору та ціни позову (82 501,22 грн), виходячи зі змісту наданих адвокатом послуг.
З урахуванням змісту та обсягу наданих адвокатом позивача послуг, судом встановлено, що предмет поданого позову є типовим (стягнення заборгованості за договором поставки), справа не відноситься до категорії складних, тож об`єктивно не потребує для адвоката значних зусиль для підготовки позовної заяви, розрахунку позову та тривалого аналізу судової практики з цього приводу, розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).
З огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, суд вважає що розмір заявлених витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 16 000,00 грн є завищеним, необґрунтованим та непропорційним до предмету спору.
На думку суду, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має складати 10 000,00 грн.
При цьому суд звертає увагу, що позивач заявив до стягнення з відповідача суму заборгованості у розмірі 129 801,30 грн. Однак, суд на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України закрив провадження у справі в частині вимог про стягнення неустойки та інфляційних втрат, які були предметом розгляду у справі №917/2188/25 (47 300,08 грн), тобто частина позовних вимог у справі, що розглядається була заявлена позивачем безпідставно.
Решту позовних вимог суд задовольнив частково. З викладеного випливає, що задоволені позовні вимоги у загальній сумі 50 823,44 грн становлять 61,60 % від ціни позову (129801,30-47300,08=82501,22).
Отже, на відповідача необхідно покласти 6 160,00 грн адвокатських витрат, що становлять 61,60 % від задоволених позовних вимог (50 823,44 грн).
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог в сумі 50 823,44 грн, судовий збір в розмірі 1 303,07 грн, сплачений позивачем, покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Згідно з ч.4 ст. 231 ГПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
Враховуючи те, що суд на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України закрив провадження у справі в частині вимог про стягнення неустойки у розмірі 31 926,87 грн за загальний період з 31.03.2025 р. по 20.11.2025 р. та інфляційних втрат у розмірі 15 373,21 грн за загальний період з квітня 2025 р. по жовтень 2025 р., то позивачу підлягає поверненню судовий збір у розмірі 1 212,74 грн (пропорційно).
Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Бетону" (вул. Полтавська, 28 А, с. Карпусі, полтавський район, Полтавська область, 38715 ідентифікаційний код ЄДРПОУ 40321461) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНБІЛДІНГ" (вул. Оржицька, 20 , м. Полтава, 36034, ідентифікаційний код ЄДРПОУ 44020953) 8 384,12 грн 3% річних, 5 037,37 грн інфляційних втрат, 37 401,95 грн неустойки, 1303,07 грн судового збору та 6 160,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
3. В частині стягнення 47 300,08 грн (неустойка за загальний період з 31.03.2025 р. по 20.11.2025 р. у розмірі 31 926,87 грн та інфляційні втрати за загальний період з квітня 2025 р. по жовтень 2025 р. у розмірі 15 373,21 грн) - закрити провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України.
4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "ІНБІЛДІНГ" (вул. Оржицька, 20 , м. Полтава, 36034, ідентифікаційний код ЄДРПОУ 44020953) з Державного бюджету України 1 212,74 грн судового збору, сплаченого за платіжною інструкцією №1753 від 01.04.2026 р.
5. В іншій частині позову відмовити в задоволенні вимог.

Рішення підписане 24.07.2026 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Суддя О. М. Тимощенко