ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 р. | Справа № 440/9033/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2026, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 22.05.26 по справі № 440/9033/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Полтавській області   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі – відповідач, ГУ НП в Полтавській області, апелянт), в якій просила:
-визнати протиправними дії ГУ НП в Полтавській області щодо неврахування до вислуги років у поліції стажу її служби в органах Державного департаменту України з питань виконання покарань у період з 10 червня 2013 року по 29 липня 2019 року та зобов`язати відповідача зарахувати вказаний період до вислуги років у поліції.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2026 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено .
Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Полтавській області щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу служби в поліції вислуги років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 10.06.2013 по 29.07.2019.
Зобов`язано ГУ НП в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби в поліції вислугу років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 10.06.2013 по 29.07.2019.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ НП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2026 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що служба в Державній пенітенціарній (кримінально-виконавчій) службі України відсутня у переліку ст. 78 Закону України «Про Національну поліцію», а тому не може бути зарахована при проведенні перерахунку стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
Апелянт вказав, що посилання суду першої інстанції на те, що позивачка набула право на зарахування стажу служби за п. 3 ч. 2 ст. 78 Закону № 580-VIII (служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду) є хибним, оскільки Державна кримінально-виконавча служба України жодним чином не відноситься до служби в органах внутрішніх справ України.
На підтвердження своїх доводів послався на правові висновки Верховного Суду у постанові від 31.03.2020 у справі №520/2067/19.
Позивачка правом на подання відзиву на апеляцію не скористалась.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст.308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами. 
Відповідно до записів в трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 23.12.2010 та її послужного списку з 10.06.2013 по 29.07.2019 перебувала на службі в Державній кримінально-виконавчій службі України в Державній установі «Кременчуцька виправна колонія (№69)» (а.с.9-13, 19-27).
Згідно з наказом Державної установи "Кременчуцька виправна колонія (№69)" від 29.07.2019 №89/ОС-19 позивачка звільнена з ДУ «Кременчуцька виправна колонія (№69)» з 29.07.2019. Вислуга років на день звільнення позивачки у календарному обчисленні складає 08 років 07 місяців 19 днів, у пільговому обчисленні - 10 років 08 місяців 05 днів, у Державній кримінально-виконавчій службі -06 років 01 місяць 19 днів (а.с.15).
Відповідно до наказу ГУ НП в Полтавській області по особовому складу №503 о/с від 01.10.2019 позивачка з 01.10.2019 прийнята на службу в поліції за конкурсом та призначена на посаду дільничного офіцера поліції відділу превенції Кременчуцького відділу поліції (а.с.28).
14.05.2025 позивачка звернулась до ГУ НП в Полтавській області з рапортом, в якому просила зарахувати період її служби в органах Державної пенітенціарної служби України з 10 червня 2013 року по 29 липня 2019 року до стажу служби в поліції на підставі п.3 ч.2 ст.78 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.29).
Листом ГУ НП в Полтавській області від 21.05.2025 №91649-2025 ОСОБА_1 повідомлено про відсутність правових підстав для зарахування до її стажу служби в поліції та визначення тривалості додаткової оплачуваної відпустки часу її служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (а.с.30-31).
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо неврахування до вислуги років у поліції стажу її служби в органах Державного департаменту України з питань виконання покарань у період з 10 червня 2013 року по 29 липня 2019 року, позивачка звернулася з позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що частина 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» передбачає, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
До того ж суд першої інстанції зауважив, що згідно з пунктом 3 частини 2 статті 78 Закону України «Про Національну поліцію» до стажу служби в поліції зараховується, зокрема, служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.
З огляду на наведене, суд першої інстанції зазначив, що протиправною є бездіяльність відповідача щодо не зарахування позивачці до стажу служби в поліції вислуги років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 10.06.2013 по 29.07.2019 та зобов`язав ГУ НП в Полтавській області зарахувати позивачці до стажу служби в поліції вислугу років за період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 10.06.2013 по 29.07.2019.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України від 2 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі-Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частин 1-2 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Приписами статті 78 Закону №580-VIII передбачено, що стаж служби в поліції дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
Частиною 2 статті 78 Закону №580-VIII визначено, що до стажу служби в поліції зараховуються:
1) служба в поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими, з дня призначення на відповідну посаду;
2) військова служба в Збройних Силах України, Державній прикордонній службі України, Національній гвардії України, Управлінні державної охорони, Цивільній обороні України, внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки, Державній спеціальній службі транспорту;
3) служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду;
4) час роботи у Верховній Раді України, місцевих радах, центральних і місцевих органах виконавчої влади із залишенням на військовій службі, на службі в органах внутрішніх справ України або на службі в поліції;
5) час роботи в органах прокуратури і суді осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих, а також служба у Службі судової охорони ;
6) дійсна військова служба в Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР.
Під час обчислення стажу служби в поліції враховуються тільки повні роки вислуги років без округлення фактичного розміру вислуги років у бік збільшення.
Порядок обчислення вислуги років у поліції встановлює Кабінет Міністрів України.
Ключовим питанням у цій справі, є підтвердження або спростування правомірності відмови ГУ НП в Полтавській області у зарахуванні позивачці на підставі частини 2 статті 78 Закону №580-VIII наявної у неї на момент прийняття на службу в поліцію вислуги років з 10 червня 2013 року до 29 липня 2019 року у Державній кримінально-виконавчій службі України.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Так, у постанові від 20 жовтня 2022 року у справі № 160/11127/20 Верховний Суд вже формував правовий висновок стосовно того, що служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України прирівнюється до служби в органах внутрішніх справ України, оскільки здійснювалась вона в порядку, установленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а відтак, має такий же правовий статус і повинна в силу пункту 3 частини 2 статті 78 Закону №580-VIII зараховуватися до стажу служби в поліції.
У цій постанові Верховний Суд зазначив, що системний аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що фактично законодавець поширив дію усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби працівниками органів внутрішніх справ, а в подальшому – поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.
Сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22.02.2006 №3460-ІV.
Згідно з преамбулою зазначеного Статуту його дія поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.
Крім того, частиною 1 статті 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-ІV (далі-Закон №2713-ІV) закріплено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Аналізуючи повноваження, завдання та функції відповідних органів, Верховний Суд у вищевказаній постанові дійшов висновку, що всі обов`язки, обмеження служби в органах внутрішніх справ та поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.
У підсумку Верховний Суд констатував, що служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України (Державної пенітенціарної служби) має такий же правовий статус, як і служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, врахувавши тотожність правового статусу служби в органах внутрішніх справ і служби в установі виконання покарань, діяльність позивачки, функції, які нею виконувались на момент проходження служби, статус позивачки, дійшов правильного висновку, що стаж служби позивачки в Державній кримінально-виконавчій службі України підлягає зарахуванню до стажу служби в поліції, що дає право на встановлення надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки.
Враховуючи вищенаведену позицію Верховного Суду у справі №160/11127/20, яка є застосованою до правовідносин у цій справі, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 01 серпня 2023 року у справі № 240/30024/21, від 06 лютого 2025 року у справі №140/856/24.
Посилання апелянта на те, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України відсутня у переліку, визначеному статтею 78 Закону №580-VІІІ, а тому не може бути зарахована при проведенні перерахунку стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років і надання додаткової оплачуваної відпустки, є безпідставними, оскільки чинним на час проходження позивачкою служби в органах поліції та виникнення спірних правовідносин законодавством статус осіб, які проходили службу в органах кримінально-виконавчої служби, прирівнювався до статусу осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ, а відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 78 Закону №580-VIII, до стажу служби в поліції зараховується служба в органах внутрішніх справ України на посадах начальницького і рядового складу.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31.03.2020 у справі № 520/2067/19, оскільки спірні правовідносини не є подібними до правовідносин у справі №520/2067/19, в якій досліджувалось питання врахування до стажу служби в поліції та до календарної вислуги років часу навчання у цивільному вищому навчальному закладі до початку служби в органах поліції.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не зараховано ОСОБА_1 до стажу служби у поліції період служби у Державній кримінально-виконавчій службі України з 10.06.2013 по 29.07.2019, а тому ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ГУ НП в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу служби у поліції період служби у Державній кримінально-виконавчій службі України з 10.06.2013 по 29.07.2019.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22 травня 2026 року у справі № 440/9033/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя | | Л.В. Любчич
Судді | | О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін