ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

07 липня 2026 року  м. Чернівці  Справа № 718/139/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Веренчанська сільська рада Кіцманського району Чернівецької області,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Олексюк Світлана Василівна,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Скорейка В.В., дата виготовлення повного тексту рішення суду не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про скасування заборони відчуження домоволодіння та виключення відомостей про обтяження, мотивуючи тим, що 20.09.2002 року між нею та КС «Захід» укладено договір застави з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором позички №58 від 20.09.20002, за яким заставодавець зобов`язався перед заставодержателем повернути в строк до 25.09.2003 року кредит в сумі 12 500 грн, сплатити 3,75 % за користування кредитними коштами. Предметом застави був житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , який належить позивачці на праві приватної власності.
Вказувала, що з метою укладення договору дарування належного їй житлового будинку вона звернулася до нотаріуса, де отримала відомості, що вказане вище майно перебуває під забороною відчуження.

Провадження №22-ц/822/1201/26
Зазначає, що наразі діяльність СК «Захід» припинено, а кредитні зобов`язання виконано в повному обсязі, тому просить зняти заборону відчуження на нерухоме майно (житловий будинок), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та вилучити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження 6835104, зареєстрований 21.03.2008 року.
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаними рішенням суду стороною позивача оскаржено його в апеляційному порядку.
Доводи апеляційної скарги ідентичні доводам позовної заяви.
Крім іншого позивач вказує на те, що дійсно передавала в заставу належне їй майно, однак КС «Захід» ліквідована без правонаступника, жодних претензій до неї ні від кого не надходило, а тому з урахуванням наведеного та враховуючи те, що право вимоги нікому не передано, а процедура ліквідації завершена і борг не був відступлений, зобов`язання вважається припиненим.
Вважає, що при вирішенні спору суд першої інстанції не врахував, що наявність запису про заставу при фактично припиненому зобов`язанні порушує права власника майна.
Також звернула увагу на те, що суд не навів жодних тверджень щодо належності відповідача у справі.
На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Судове рішення мотивовано тим, що в цій ситуації на позивача покладається обов`язок довести наявність підстав для встановлення відповідних фактів, про що він повинен надати докази, при цьому, відповідачі мають зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень, тягар доказування позивача існує завжди, в свою чергу відповідач обирає варіант захисту від активного заперечення до повного мовчання.
Належними та допустимими доказами виконання зобов`язань за кредитним договором є первинні бухгалтерські документи, що підтверджують факт сплати кредиту та відсотків за користування кредитом, тобто внесення грошових коштів на рахунок, зазначений в кредитному договорі, а саме: квитанції, платіжні доручення, як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів.
А тому, оцінюючи надані докази і зіставляючи їх з фактами, які доводить позивач, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не виконаний свій обов`язок з доведення позовних вимог через відсутність у матеріалах справи доказів, які б свідчили про належне виконання основного зобов`язання, як наслідок, суд зазначив про необґрунтованість вимог щодо скасування застави, оскільки вона є похідною від кредитного договору і залишається чинною до моменту його повного погашення.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її аргументів та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновків, що рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає в повній мірі.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2002 року між КС «Захід» та ОСОБА_1 було укладено договір застави з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у заставодавця за укладеним із заставодержателем договору позички №58 від 20 вересня 2002 року, за яким заставодавець зобов`язалася повернути КС «Захід» в строк до 25 вересня 2003 року кредит у сумі 12500 грн, сплатити 3,75% за користування кредитом та можливі штрафні санкції.
Предметом договору застави став житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.15-16).
З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 459238847 від 05.01.2026 року вбачається наявність заборони (реєстраційний номер обтяження 6835104) на підставі договору застави від 20.09.2002 року щодо житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.8, 17).
З відповіді №2702152 від 06.05.2026 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КС «Захід», ідентифікаційний код юридичної особи 25078919, актуальний стан/статус – припинено з 04.10.2007 року (а.с.38-39). 
Щодо вимоги про скасування заборони відчуження. 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц та від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21).
Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частини перша статті 598, стаття 599 ЦК України).
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання (частина п`ята статті 3 ЗУ «Про іпотеку).
Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац 1 частини першої статті 17 ЗУ «Про іпотеку»).
У статті 28 ЗУ «Про заставу» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) обумовлено підстави припинення застави, а саме право застави припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави.
У статті 28 ЗУ «Про заставу» (в редакції на час звернення до суду) обумовлено підстави припинення застави, а саме право застави припиняється: з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави; примусове відчуження земельної ділянки, іншого нерухомого майна відповідно до статті 14-1 ЗУ «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану»; в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (див. висновок Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі №761/42332/17).
За приписами частини 1 статті 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Система місцевого самоврядування, крім іншого, включає сільську, селищну, міську раду (пункт 2 частини 1 статті 5 ЗУ «Про місцеве самоврядування».
Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (частина 3 статті 24 ЗУ «Про місцеве самоврядування»).
У статті 25 вказаного Закону обумовлено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Приписами статті 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування» визначено виключна компетенція сільських, селищних, міських рад.
У нормах статей 27-40 обумовлено Повноваження: у сфері соціально-економічного і культурного розвитку, планування та обліку; в галузі бюджету, фінансів і цін; щодо управління комунальною власністю; в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку; у галузі будівництва; у сфері освіти, охорони здоров`я, культури, молодіжної політики, фізкультури і спорту, утвердження української національної та громадянської ідентичності; у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища; у сфері соціального захисту населення; в галузі зовнішньоекономічної діяльності; в галузі оборонної роботи; щодо організації та забезпечення цивільного захисту; щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою; у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб; щодо забезпечення законності, правопорядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян; у сфері надання безоплатної первинної правничої допомоги; щодо відзначення державними нагородами України; Інші повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, однак серед наведених відсутні щодо надання кредитних коштів, тощо.
Статтею 527 ЦК України встановлена обов`язковість виконання зобов`язання належними сторонами - боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання. Оскільки Веренчанська сільська рада Кіцманського району не є стороною кредитного договору (договорів), у неї відсутні зобов`язання перед позивачем та третіми особами, що витікають з умов кредитного договору. З огляду на це, суд першої інстанції обґрунтовано визнав сільську раду неналежним відповідачем у цьому спорі.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2022 року у справі №826/14230/16.
Щодо визначення належного відповідача при припиненні (ліквідації) юридичної особи без правонаступника, колегія суддів зазначає наступне.
Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 8 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №295/7291/20 зроблено висновок, що: «у справі, що переглядається: ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання іпотеки припиненою, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що зобов`язання за кредитним договором припинилося у зв`язку з припиненням без правонаступників юридичної особи - позикодавця, а тому є припиненою й іпотека. Вважала нотаріуса належним відповідачем за такими вимогами, оскільки лише нотаріус має повноваження зняти заборону на відчуження іпотечного майна; суди не звернули увагу, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи як у добровільному, так і за примусовому порядку її ліквідації. Стаття 609 ЦК України поширюється на договірні, недоговірні, основні та додаткові (акцесорні) зобов`язання; з урахуванням установлених обставин у цій справі, положень статті 609 ЦК України, ліквідації юридичної особи позикодавця (ПАТ КБ «Західінкомбанк») за кредитним договором від 26 грудня 2006 року №261206/2203-271, укладеним між КБ «Західінкомбанк» та ОСОБА_2, існують підстави для висновку про припинення зобов`язань за кредитним договором, та внаслідок цього припинення права іпотеки за договором іпотеки від 26 грудня 2006 року №271, який укладений між ПАТ КБ «Західінкомбанк» та ОСОБА_1;
касаційний суд зауважує, що належним відповідачем за вимогами про визнання іпотеки припиненою, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку є ПАТ «Західінкомбанк», щодо якого 03 травня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення без правонаступника юридичної особи. Проте, запис про реєстрацію обтяження не скасований, адже повідомлення про припинення іпотеки у порядку статті 74 ЗУ «Про нотаріат» не подано. Наявність такого запису порушує право власника предмета іпотеки.
Тлумачення частини першої статті 8 ЦК України свідчить: законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо; умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин.
Касаційний суд зауважує, що можуть існувати випадки, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Касаційний суд констатує, що в ЦК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин для випадку, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто, бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Подібною нормою є абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, то фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України). Тому Касаційний Суд підкреслює, що коли "відсутня" особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа (іпотекодавець) може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.
… за таких обставин та з урахуванням наявних підстав вважати іпотеку припиненою, касаційний суд вважає за можливе встановити факт припинення іпотеки та скасувати запис про заборону відчуження на іпотечне майно та про іпотеку, які внесені на підставі договору іпотеки від 26 грудня 2006 року. Касаційний суд акцентує увагу, що ця постанова Верховного Суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування заборони відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку».
Так, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає в порядку окремого провадження. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України, частини четверта, шоста статті 294 ЦПК України).
ЦПК України не визначено осіб, які є заінтересованими у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які суд розглядає в порядку окремого провадження. Коло заінтересованих осіб визначається залежно від мети встановлення фактів, взаємовідносин таких осіб із заявником у зв`язку з фактами, які підлягають встановленню, і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Неправильне визначення такої особи заявником не є підставою для відмови у задоволенні заяви, оскільки заінтересовані особи повинні бути залучені до участі у справі також з ініціативи суду або можуть вступити у справу з власної ініціативи.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі №333/8899/21.
Апеляційний суд акцентує увагу, що рішення суду за заявою про скасування заборони відчуження (про встановлення факту припинення іпотеки), коли «відсутня» особа - іпотекодержатель, яка має відповідати за позовом (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації без правонаступників), є підставою для скасування заборони відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про скасування заборони відчуження майна, переданого в заставу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що зобов`язання за договором позики припинено, діяльність КС «Захід» згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, як юридичної особи припинено, правонаступники відсутні; відповідачем за цим позовом ОСОБА_1 визначила Веренчанську сільську раду, без будь-яких мотивів, а тому апеляційний суд зауважує, що Веренчанська сільська рада не є стороною договору позички та договору застави з позивачем, відповідно у Веренчанської сільської ради відсутні зобов`язання перед ОСОБА_1 , тому у цій справі Веренчанська сільська рада не є належним відповідачем. 
Відповідно, належним відповідачем за вимогою про скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна є саме КС «Захід», проте її діяльність припинена без правонаступника. Водночас запис про реєстрацію обтяження, здійснений на підставі іпотечного договору, не скасований, адже повідомлення про припинення іпотеки у порядку статті 74 ЗУ «Про нотаріат» КС «Захід» не подано. Наявність такого запису порушує право власника предмета іпотеки.
У свою чергу, апеляційний суд підкреслює, що коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа (іпотекодавець) може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування відповідних обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.
Коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом (припинення юридичної особи внаслідок ліквідації без правонаступників), позивач не має іншої можливості, ніж як на підставі рішення суду скасувати заборону належного йому на праві власності нерухомого майна (див. постанову Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №295/7291/20).
Суд не вказав про застосування абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК України, яка у таких справах підлягає застосуванню на підставі аналогії закону, однак не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Суд застосовує аналогію закону й аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого є прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі №2-591/11).
Так, зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).
Крім того, суд звертає увагу на те, що позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».
Обміркувавши вказані вище норми, апеляційний суд зауважує, що:
укладення договору застави (іпотеки) або її виникнення на основі рішення суду чи при наявності юридичних фактів, вказаних в законі, зумовлює виникнення між заставодержателем і заставодавцем додаткового (акцесорного) зобов`язання відносно до основного, забезпеченого заставою (іпотекою). З огляду на похідний характер застави (іпотеки), виконання забезпеченого заставою основного зобов`язання або його припинення з інших підстав припиняє право застави (іпотеки);
стаття 609 ЦК України присвячена такій підставі припинення зобов`язання як ліквідація юридичної особи. Під ліквідацією розуміється спосіб припинення юридичної особи без правонаступництва. Юридична особа є такою, що припинена, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (частина п`ята статті 104 ЦК України). Ліквідація для юридичних осіб призводить по своїй суті до аналогічних правових наслідків, що і смерть фізичної особи, тобто, обумовлює припинення правоздатності юридичної особи. Замість припиненої юридичної особи не виникає іншої юридичної особи, яка наділяється її майном;
зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи як за добровільного, так і за примусового порядку її ліквідації. Стаття 609 ЦК України поширюється на договірні, недоговірні, основні та додаткові (акцесорні) зобов`язання.
Відповідно, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та виключення відомостей про обтяження. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що зобов`язання за кредитним договором припинилося у зв`язку з припиненням без правонаступників юридичної особи - позикодавця, а тому є припиненою й іпотека, а суд не звернув увагу, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи як у добровільному, так і за примусовому порядку її ліквідації, отже за таких обставин доказування виконання зобов`язання боржником не вимагається.
Стаття 609 ЦК України поширюється на договірні, недоговірні, основні та додаткові (акцесорні) зобов`язання, а тому з урахуванням установлених обставин у цій справі, положень статті 609 ЦК України, ліквідації юридичної особи позикодавця (КС «Захід») за кредитним договором від 20 вересня 2002 року, а тому існують підстави для висновку про припинення зобов`язань за кредитним договором, та внаслідок цього припинення права застави за договором застави від 20 вересня 2002 року, який укладений між КС «Захід» та ОСОБА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо неналежного відповідача, однак помилився щодо мотивів відмови по суті спору та відповідно не застосував належні норми матеріального та процесуального права.
Крім цього, у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №295/7291/20 суд також дійшов висновку і вважав за можливе встановити факт припинення іпотеки та скасувати запис про заборону відчуження на іпотечне майно та про іпотеку, які внесені на підставі договору іпотеки.
Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст.263, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2026 року скасувати та ухвалити нову постанову.
Встановити факт припинення заборони відчуження на нерухоме майно (житлового будинку) по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 6835104, зареєстровано 21.03.2008 року, підстава обтяження: договір застави, 3218.
Скасувати запис про заборону відчуження на нерухоме майно (житлового будинку) по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження 6835104, зареєстровано 21.03.2008 року, підстава обтяження: договір застави, 3218.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач     І.Н. Лисак

Судді:      І.М. Литвинюк

О.О. Одинак