ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 вересня 2026 року 
м. Київ
справа № 215/7349/24
провадження № 61-6955св26  
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,   
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року, постановлену в складі судді Данилевського М. А., додаткову ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2025 року, постановлену в складі судді Данилевського М. А., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21квітня 2026 року, ухвалену в складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О., 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.  

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 .
14 липня 2024 року сталося залиття її квартири, про що комісією ТОВ «УЮТ-2011» складено акт.
Згідно з відомостями, зазначеними в акті, ймовірною причиною затоплення є халатність мешканців квартири АДРЕСА_2 .
Квартира АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_2 
24 вересня 2024 року складено висновок судового експерта з питань будівельно-технічної експертизи № 91-24 щодо визначення вартості відновлювального ремонту, проведення якого необхідно для усунення пошкоджень, які виникли унаслідок залиття житлової квартири АДРЕСА_1 , за заявою ОСОБА_1 . 
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь майнову шкоду, завдану залиттям належної їй квартири, а саме: 54 643,00 грн - матеріальні збитки, 51 051,90 грн - упущена вигода,10 000,00 грн - вартість послуг з проведення будівельно-технічної експертизи квартири, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 рокупозовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. 
Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частиною п`ятою статті 223 ЦПК України та пунктом 3 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), виходив з того, що ОСОБА_1 та її представники - адвокати Зеркін А. С. та Пахомова Д. М., в судових засіданнях 23 жовтня 2025 року та 01 грудня 2025 року участі не брали та не зверталися із заявами про розгляд справи за їхньої відсутності, хоча були належним чином повідомлені про дати судового розгляду.
При цьому суд послався на відповідну судову практику Верховного Суду.
Додатковою ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2025 року заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн.
Суд першої інстанції, керуючись статтями 133, 137, 141, 142 ЦПК України, взяв до уваги складність роботи адвоката Севостьянової І. Г., клопотання адвоката Зеркіна А. С. про зменшення розміру витрат, критерії співмірності, розумності та реальності судових витрат, і поклав на ОСОБА_1 , позов якої залишено без розгляду, обов`язок відшкодувати ОСОБА_2 7 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21квітня 2026 рокуапеляційні скарги ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року та додаткову ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2025 рокузалишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду з підстав, визначених частиною п`ятою статті 223 ЦПК України та пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України. 
У частині перегляду додаткової ухвали Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2025 року щодо витрат на правничу допомогу постанова апеляційного суду мотивована дотриманням судом першої інстанції процесуальних критеріїв і вимог, закріплених у статтях 133, 137, 141, 142 ЦПК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
22 травня 2026року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду через офіційну електронну пошту з касаційною скаргою на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року, додаткову ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2025 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2026 рокукасаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Вимоги ухвали Верховного Суду від 09 червня 2026 року виконано.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 215/7349/24. 
14 липня 2026року матеріали цивільної справи № 215/7349/24 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року, додаткову ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2025 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2026 року, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження ухвали Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року, додаткової ухвали Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2026 року заявниця зазначає порушення судами норм процесуального права при вирішенні питань щодо залишення позову ОСОБА_1 без розгляду та стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Касаційну скаргу мотивовано відсутністю підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, оскільки уся доказова база щодо вирішення спору по суті була досліджена, а тому неявка позивачки не перешкоджала судовому розгляду та ухваленню судового рішення по суті заявлених позовних вимог.
Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано виконаної роботи її адвокатом та співмірності витрат на професійну правову допомогу.
Вважає, що оскаржувану постанову апеляційного суду ухвалено неповноважним складом суду, оскільки в м. Кривому Розі розгляд апеляційних скарг здійснює суд, який не утворений відповідно до закону. Розподіл цивільних справ на одну колегію в м. Кривому Розі за наявності інших колегій Дніпровського апеляційного суду є порушенням порядку автоматизованого розподілу справ.
Короткий зміст позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу від позивачки до суду не надходив.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скаргаОСОБА_2 не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України, яким встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Частиною п`ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Отже, за змістом частини п`ятої статті 223 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд наділений правом на залишення позову без розгляду у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення перешкоджає розгляду справи (вирішенню спору).
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує її обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Правове значення в такому разі має належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача (постанови Верховного Суду від 13 січня 2026 року у справі № 755/18208/19, від 24 лютого 2026 року у справі № 754/6043/22, від 03 березня 2026 року у справі № 758/13899/19, від 25 травня 2026 року у справі № 519/340/25).
Положення частини п`ятої статті 223 та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України дисциплінують позивача як ініціатора судового розгляду, стимулюють його належно користуватися своїми процесуальними правами, щоб не допустити затягування розгляду справи.
Суд зобов`язаний припиняти недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема забезпечує захист інтересів відповідача, який змушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання (див. постанову Верховного Суду від 07 липня 2023 року в справі № 522/2301/19).
Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду судом справи без прийняття рішення суду по суті спору у зв`язку з виявленням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому, наслідком якої є можливість повторного звернення до суду з тотожним позовом.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від23 жовтня 2025 року визнано обов`язковою участь позивачки у судовому засіданні. 
В ухвалі від 01 грудня 2025 року про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області констатував, що нез`явлення в судове засідання позивачки та її представника перешкоджає вирішенню спору, оскільки позбавляє суд можливості встановити всі обставини справи, необхідні для вирішення спору.  
У справі, що розглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, призначений на 23 жовтня 2025 року та 01 грудня 2025 року, у судове засідання повторно не з`явилася, заяв про розгляд справи за її відсутності не подала, відсутність позивачки в судовому засіданні перешкоджає вирішенню судом спору по суті, що відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України є підставою для залишення позову без розгляду.
При цьому судами встановлено, що повноваження на представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції мали адвокати Пахомова Д. М. та Зеркін А. С., які були повідомлені про судові засідання, призначені на 23 жовтня 2025 року та 01 грудня 2025 року.
З огляду на положення частини п`ятої статті 130 ЦПК України, із врученням судової повістки адвокатам Пахомовій Д. М. та Зеркіну А. С. позивачка вважається належним чином повідомленою про розгляд справи.
Тобто належним чином повідомлена ОСОБА_1 двічі поспіль 23 жовтня 2025 року та 01 грудня 2025 року в судові засідання суду першої інстанції не з`явилася, а заяви про розгляд справи за її відсутності подано не було. Така неявка в судове засідання свідчить про недобросовісну поведінку позивачки, що призводить до затягування розгляду та вирішення справи по суті.
Вказаним обставинам надана належна оцінка судами попередніх інстанцій, а доводи касаційної скарги не спростовують цих обставин.
Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно застосував приписи частини п`ятої статті 223 та пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з`явилася в судове засідання, від неї та/або її представників адвокатів Пахомової Д. М. та Зеркіна А. С. не надійшло заяв про розгляд справи за їхньої відсутності, і відсутність позивачки в судовому засіданні позбавила суд можливості встановити всі обставини справи, необхідні для вирішення спору.
У частині першій статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України випливає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16 (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21).
Указана судова практика є незмінною.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу до 7 000,00 грн та покладаючи ці висновки в основу додаткової ухвали Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2025 року, суди виходили з того, що заявлені    ОСОБА_2 витрати в розмірі 30 000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, обсягом і часом виконаних адвокатом робіт, а тому не відповідають критеріям реальності та розумності. Також суди врахували заперечення представника позивачки - адвоката Зеркіна А. С.
З урахуванням статей 137, 141 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн визначено правильно, тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що оскаржувану постанову ухвалено неповноважним складом суду, то Дніпровський апеляційний суд в ухвалах від 30 січня 2026 року та від 11 березня 2026 року, вирішуючи питання про заявлений  ОСОБА_2 відвід суддів Бондар Я. М., Зубаковій В. П., Остапенко В. О., надав обґрунтовану відповідь щодо безпідставності таких заяв та законності формування складу колегії суддів для розгляду цієї справи.
Ураховуючи визначені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, Верховний Суд зауважує, що аргументи касаційної скарги щодо неповноважності складу суду повністю дублюють зміст заяв  ОСОБА_2 про відвід суддів Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О.,яким апеляційним судом уже надано вичерпну правову оцінку. З огляду на це, зазначені твердження не потребують додаткового спростування, оскільки зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями суду, які не є предметом самостійного касаційного оскарження.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення є належним чином умотивованими та містять вичерпні висновки щодо всіх обставин, які мають значення для вирішення спірних процесуальних питань.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувані ухвала суду першої інстанції, додаткова ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 грудня 2025 року, додаткову ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 грудня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк 

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник