08.07.26
22-ц/812/1412/26
Справа №490/6312/19 Головуюча у 1-й інстанції Шолох Л. М.
Провадження №22-ц/812/1412/26 Доповідачка апеляційного суду Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 липня 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В., 
із секретарем: Лівшенком О. С., 
за участю: прокурора – Кость А. В. 
представника відповідачки – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 ,
яка подана від її імені адвокатом Бортиком Русланом Олеговичем,
на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 квітня 2026 року, описку в якому усунуто за ухвалою того ж суду від 6 липня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Шолох Л. М. в залі суду в місті Миколаєві о 17 год зі складенням повного судового рішення, у справі 
за позовом
Окружної прокуратури міста Миколаєва
(далі - прокурора) 
в інтересах Миколаївської міської ради 
(далі - Миколаївської міськради) 
до
ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , 
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні 
земельною ділянкою водного фонду шляхом знесення будівлі
та витребування землі,

В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2019 року прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якому просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області 22 грудня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 , на житловий будинок АДРЕСА_1 та витребувати від ОСОБА_2 на користь держави в особі Миколаївської міськради земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:15:005:0006, площею 1 000кв.м., вартістю 309 552 грн 46 коп., що розташована за адресою АДРЕСА_1 .
В подальшому прокурором подано декілька заяв про зміну предмета позову.
У травні 2023 року прокурором подано заяву в інтересах Миколаївської міської ради до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в якій він просив суд усунути Миколаївській міській раді перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу №343 спірної земельної ділянки, на підставі якого 1 квітня 2015 року вчинено державну реєстрацію права власності, а також шляхом усунення Миколаївській міськраді перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду через визнання недійсним та скасування, виданого ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на нерухоме майно, та зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати розташований на ній житловий будинок з воротами та огорожею, і також повернути земельну ділянку у власність держави в особі Миколаївської міськради.
У липні 2025 року прокурор подав нову заяву про зміну предмету позову, який остаточно пред`явив в інтересах Миколаївської міськради до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та просив про усунення перешкод Миколаївській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати житловий будинок, розташований на спірній земельній ділянці та витребувати від ОСОБА_2 спірну земельну ділянку на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради. Решту позовних вимоги просив вилучити.
В обґрунтування позову зазначав, що пунктами 7.7.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №42/44 від 24 липня 2014 року затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1 000кв.м. із земель комплексної забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . На підставі рішення ради 6 жовтня 2014 року на ім`я ОСОБА_3 реєстраційною службою Миколаївського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області видано свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку. Втім, рішення ради та видане на ім`я відповідача свідоцтво в подальшому визнані незаконними та скасовані на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2016 року у справі 490/14060/14-ц, у зв`язку із встановленням судом факту знаходження спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі річки Інгул, її приналежність до земель водного фонду та незаконність використання для індивідуального житлового будівництва. 
Рішення суду апеляційної інстанції від 28 липня 2016 року набрало законної сили та є преюдиційним у цій справі. Саме незважаючи на наявність з листопада 2014 року судового спору стосовно спірної земельної ділянки, ОСОБА_3 під час розгляду справи продав 1 квітня 2015 року спірну земельну ділянку відповідачці ОСОБА_2 на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі продажу, а відповідачка протягом короткого терміну почала будівництво житлового будинку, який ввела до експлуатації, без фактичного закінчення будівельних робіт.
Тому ОСОБА_3 під час приватизації 24 липня 2014 року, а ОСОБА_2 під час придбання 1 квітня 2015 року у нього вказаної ділянки, в силу безпосередньої її близькості до урізу води та характерних особливостей ландшафту прибережної захисної смуги річки не могла не розуміти, що відповідна земельна ділянка не призначена для житлового будівництва.
З огляду на наявність ознак прибережної захисної смуги водного об`єкту, розуміння чого не потребує спеціальних знань, та розташування земельної ділянки у безпосередній близькості від урізу води, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недобросовісними набувачами спірної земельної ділянки. 
За наведеного, посилаючись на норми статі 391 ЦК України прокурор вважав наявними підстави для власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та у відповідності до положень статті 387 ЦК України шляхом витребування земельної ділянки водного фонду від недобросовісної набувачки та зобов`язання її відновити становище ділянки через демонтаж незаконно побудованих будівель. 
17 липня 2019 року прокурором подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти певні дії стосовно предмету позову.
Ухвалою Центрального районного суду від 18 липня 2019 року в задоволенні заяви прокурора про забезпечення позову відмовлено, яка в подальшому скасована на підставі постанови Миколаївського апеляційного суду від 4 грудня 2019 року із задоволенням заяви про забезпечення позову. Ухвалено про накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 4810137200:15:005:0006, заборонено органам, що здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , та заборонено Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на земельній ділянці 4810137200:15:005:0006.
У відзиві на позовну заяву та поданих в подальшому заявах по суті заявлених позовних вимог та пояснень у справі відповідачка ОСОБА_2 , від імені якої в тому числі діє адвокат Бортик Р. О., зазначала, що прокурором не доведено факт перебування спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги, та в рішенні Апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2016 року у справі 490/14060/14-ц не встановлено, на якій відстані від урізу води розташована спірна земельна ділянка, оскільки в залежності від типу водойми ширина прибережної захисної смуги становить від 25 до 200 метрів. Вказувала, що набула право власності на земельну ділянку у законний спосіб, оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно видавалось після прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію речового права та після внесення запису до Державного реєстру прав.
Вважала, що є добросовісним набувачем, оскільки є лише покупцем ділянки.
При цьому наголошувала, що проєкт землеустрою спірної земельної ділянки надійшов до Миколаївської міської ради вже погоджений у встановленому законом порядку та не містив будь-яких відомостей про недоліки.
У відповіді на відзив прокурор заперечив доводи відзиву, вважаючи їх безпідставними, та такими, що ґрунтуються на невірному тлумаченні норм закону, та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
13 квітня 2021 року відповідачка ОСОБА_2 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , клопотала про зупинення провадження у справі у зв`язку до розгляду ВП ВС справи 488/2807/17 щодо подібних правовідносин.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 1 червня 2021 року клопотання про зупинення провадження у справі задоволено, постановлено про зупинення провадження у цій справі до закінчення перегляду у касаційному порядку ВП ВС судового рішення у подібних правовідносинах у справі №488/2807/17.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 листопада 2023 року прийнято до розгляду заяву прокурора про зміну предмету позову та залучено до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_3 
9 лютого 2024 року прокурором надано пояснення в частині обґрунтування недобросовісності відповідачки ОСОБА_2 під час придбання спірної земельної ділянки та її забудови, про демонтаж якої заявлені вимоги з додержанням принципу пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном. Прокурором зазначено, що будинок побудований на спірній земельній ділянці водного фонду в межах прибережної захисної смуги та хоча є введеним до експлуатації, але є недобудовою, немає під`єднання комунікацій та не використовується відповідачкою для свого проживання або проживання членів її родини. Усе листування з ОСОБА_2 здійснюється впродовж розгляду справи за вказаною нею адресою по АДРЕСА_2 .
12 травня 2025 року відповідачка ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_1 , подала заяву про застосування позовної давності, з огляду на її сплив від дати проведення державної реєстрації права за свідоцтвом на право власності на земельну ділянку 6 жовтня 2014 року, як за загальним правилом до моменту подачі прокурором позову 16 липня 2019 року, так і за змінами, що відбулися у законі стосовно спливу десяти років з моменту першої реєстрації спірної земельної ділянки.
10 жовтня 2025 року прокурором направлено заперечення на заяву про застосування позовної давності. 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 квітня 2026 року, описку в якому усунуто за ухвалою того ж суду від 6 липня 2026 року, позов прокурора задоволено, ухвалено про усунення перешкод Миколаївській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати житловий будинок під літ А-1, загальною площею 54,4кв.м., ворота - №1, огорожу - №2 по АДРЕСА_1 . Витребувано від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1000кв.м. з кадастровим номером 4810137200:15:005:0006 по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з обґрунтованості позовних вимог та необхідності усунути перешкоди громаді в користуванні землею водного фонду, яка набута відповідачкою внаслідок недобросовісних дій із її забудовою без належних на те підстав, як шляхом зобов`язання провести демонтаж будівель, так і шляхом витребування ділянки відповідно до статті 391 та 387 ЦК України. 
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_2 діючи через свого представника ОСОБА_5 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам закону, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що обраний прокурором спосіб захисту не є ефективним та належним, оскільки поданий прокурором позов був віндикаційним – а саме витребування від ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, однак якщо право власності не може виникнути за жодних умов, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду, яка не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3га, не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права приватної власності на таку ділянку з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України прокурору треба було розглядати, як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності територіальної громади, внаслідок чого належним способом у цьому випадку мав бути захист прав власника через подачу негаторного позову, чого прокурором у справі не зроблено. Тому обрання прокурором неналежного способу захисту порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові.
Заперечувала також щодо оцінки її дій з придбання ділянки та зведення житлового будинку внаслідок недобросовісної поведінки, оскільки вона як набувач земельної ділянки не могла знати про існування законодавчих обмежень. У чинному цивільному законодавстві відсутнє таке поняття як «розумна обачливість» та критерії за якими можливо оцінити таку поведінку (тлумачення) для оцінки добросовісного або недобросовісного набувача.
Крім того земельна ділянка була надана у власність продавцю на підставі рішення Миколаївської міської ради від 24.07.2014 №42/44, яка цим рішенням затвердила проєкт відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. 
Вказувала, що усунення перешкод у користуванні земельної ділянки шляхом демонтажу житлового будинку є надмірним втручанням у її право власності та суперечить критеріям сумісності заходів втручання у право на мирне володіння з гарантіями, визначеними статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та усталеній практиці ЄСПЛ.
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор вважав апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, переважно з раніше викладених ним доводів та посилаючись на відповідну судову практику.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що у липні 2014 року земельна ділянка, площею 1 000кв.м., з кадастровим №4810137200:15:005:0006, що розташована по АДРЕСА_1 передана відповідачу ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з відповідними обмеженнями (т. 1. а.с.15, 34-35, 158), і на цю ділянку 18 вересня 2014 року ним отримано відповідне свідоцтво про право власності, видача якого оскаржена прокурором у судовому порядку шляхом подачі позову у листопаді 2014 року (т.1 а.с.13).
За наслідками розгляду цієї позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави у справі №490/14060/14-ц, позовні вимоги задоволено на підставі рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2016 року. Рішенням суду визнано незаконним та скасовано пункт 1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №36/25 від 12 грудня 2013 року про надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1 000кв.м. із земель комунальної власності для будівництва житлового будинку з наданням адреси: АДРЕСА_1 ; визнано незаконним та скасовано пункти 7, 7.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року про затвердження проєкту землеустрою та передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим № 4810137200:15:005:0006, площею 1000кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнано недійсним та скасовано свідоцтво на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , з індексним номером 27715742, що видане 6 жовтня 2014 року ОСОБА_3 реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області ( т. 1. а.с.13-20).
Рішення суду набрало законної сили, внаслідок чого обставини, що в ньому встановлені, не підлягають доказуванню відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України у цій справі, у якій беруть участь ті самі особи, зокрема, ОСОБА_3 та стосовно обставин, що в ній встановлені щодо порушення порядку отримання ним у власність спірної земельної ділянки водного фонду. 
Крім того, судом першої інстанції у цій справі правильно звернута увага на те, що до закінчення розгляду судового спору у іншій справі №490/14060/14-ц, відповідачем ОСОБА_3 1 квітня 2015 року здійснено відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору №343, де ним, як продавцем, засвідчено відсутність судових спорів щодо предмету договору купівлі-продажу (т. 1 а.с.25).
Втім, за наявністю встановленого обмеження у використанні спірної ділянки згідно з додатком 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ №1051 від 17 жовтня 2012 року (т.1 а.с.15), яким визначаються ідентифікатори обмежень у використанні земель з конкретним визначенням виду охоронної, санітарної чи іншої захисної зони, та за яким на цю земельну ділянку накладено обмеження за типом 05.01 «водоохоронної зони», під час укладення договору-купівлі продажу цієї земельної ділянки між сторонами у його змісті вказана протилежна інформація про відсутність зареєстрованих обмежень стосовно землі. 
Після укладення договору купівлі-продажу між відповідачами, зміст якого визначено виключно за їх погодженням без участі органу місцевого самоврядування, відповідачкою ОСОБА_2 в цей же день, 1 квітня 2015 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, з кадастровим №4810137200:15:005:0006, площею 1 000кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.33-34) та вже 16 жовтня 2015 року нею подано повідомлення про початок будівельних робіт (т.1. а.с.159), які проведені у скорочений термін та терміново - 19 листопада 2015 року зареєстрована декларація про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорту (т.1 а.с.159).
22 грудня 2015 року державним реєстратором зареєстровано право власності відповідачки ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 в складі приміщень: житлового будинку літ. А-1, площею 54,4кв.м., воріт №1 та огорожі №2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 22 грудня 2015 року (т. 1. а.с.33-35, 158).
В той же час, не зважаючи на подачу ОСОБА_2 декларації про готовність та реєстрацію нею права власності на закінчений будівництвом житловий об`єкт, з додатків до протоколу огляду місця події від 14 січня 2016 року, проведеного в межах кримінального провадження за адресою АДРЕСА_1 /и та інших ділянок, не розмежованих парканом та без позначень, слідує, що зокрема за адресою зареєстрованого об`єкта на праві власності за відповідачкою, відсутні об`єкти закінчені будівництвом, зокрема, двоповерховий будинок з дахом та дверями, але незавершений будівництвом, за відсутністю вікон (т. 2 а.с.24-31).
Відповідно до акту обстеження земельної ділянки Управлінням земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 14 листопада 2023 року на земельній ділянці, розташованій за адресою АДРЕСА_1 , досі знаходиться триповерхова недобудована будівля ( т. 2 а.с.33-35). Даних про приєднання недобудованої будівлі до комунікацій немає, а за повідомленням МКП «Миколаївводоканал» будинок до водопостачання і водовідведення не приєднаний, договір з ОСОБА_2 щодо надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за вищевказаною адресою не укладено (т. 2 а.с.36).
За поясненнями представника відповідачки, наданими в суді апеляційної інстанції, відповідачкою ОСОБА_2 , після введення у 2015 році до експлуатації будинку, зроблена його реконструкція, яка не є повністю завершеною, на що прокурором звернута увага, що ці дії відповідачки вчинені попри забезпечення поданого ним позову в інтересах територіальної громади на заборону здійснення будівництва.
Таким чином, за встановлених обставин слід виснувати, що ОСОБА_2 в скорочений термін здійснена реєстрація земельної ділянки, подана декларація про початок будівельних робіт та через місяць подана декларація про готовність об`єкту, на підставі якої зареєстровано її право власності на житловий будинок, який об`єктивно досі є недобудованим та не відповідає характеристикам, які ставляться до введених до експлуатації житлових приміщень, внаслідок чого немає відповідних комунікацій для його використання за цільовим призначенням відповідно до статей 6, 50, 150 ЖК України.
В той же час надана відповідачкою ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції копія технічного паспорту, складеного приватним БТІ – ТОВ «Бюро Генерального Планування» (т. 2 а.с. 230-232), свідчить про повне завершене нею будівництво житлового будинку у 2015 році, з одночасним облаштуванням водяного опалення, яка, втім, викликає обґрунтовані сумніви у достовірності цієї технічної документації, як з огляду на фотодокази, зібрані під час кримінального провадження у 2016 році, що вказують про розташування на земельній ділянці недобудованої будівлі; так і облаштування водяного опалення за відсутністю під`єднання будинку до водних мереж.
Отже, відповідачкою ОСОБА_2 на придбаній нею земельній ділянці, що має обмеження з використання як «водоохоронна зона», знаходиться у межах прибережної захисної смуги річки Інгул та розташована в перспективній рекреаційній зоні ПР-2 загальноміського значення, а також визначена як зелена зона загального користування побудовано декілька будівель, зареєстрованих як житловий будинок з воротами та огорожею (т.1 а.с.17)
Наведені обставини в частині цільового призначення земельної ділянки з особливим правовим режимом підтверджені, крім того, листом виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 лютого 2019 року, згідно якого земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 /и розташована на території, що відноситься до перспективної зони ландшафтно-рекреаційного призначення загальноміського значення (т. 1 а.с.22).
З огляду на встановлені обставини, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції у відповідності до статей 19, 20, 58, 59 ЗК України та статей 4, 88 ВК України правильно виснувано, що відносно спірної земельної ділянки, яка відноситься до земель водного фонду та земель рекреаційного призначення, встановлено особливий правовий режим її використання, внаслідок чого вона, як земля водного фонду, не може бути переданою у приватну власність та знаходитися у приватній власності, зокрема, з метою здійснення на ній житлової забудови.
Сам факт особливого розташування спірної земельної ділянки біля урізу річки Інгул є беззаперечним фактом її особливого правового статусу, який у випадку вчинення особою добросовісних дій під час укладення правочину не міг бути прихований від її відома, а отже укладення такою особою договору з метою подальшої забудови земельної ділянки біля урізу води вказує виключно на усвідомлені дії особи, яка бажає в обхід встановленого порядку набути у користування таку нерухомість. 
Тому порушення такого порядку є наслідком недобросовісності дій обох відповідачів, як ОСОБА_3 , що за наявності обмежень у використанні земельної ділянки, як водоохоронної зони, та судового спору стосовно оформлення ним прав власності, в короткий термін, від дня оформлення 18 вересня 2014 року прав власності, але за свідоцтвом, що видано йому пізніше - 6 жовтня 2014 року (т.1 а.с.34-35), здійснив відчуження землі вже 1 квітня 2015 року на користь ОСОБА_2 . А відповідно ОСОБА_2 , будучи достовірно обізнаною про строки та правові підстави набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, що безпосередньо знаходиться біля урізу води річки Інгул, не відмовилася від укладення правочину та не поцікавилася сумнівними обставинами такої поведінки продавця, узгодила з ним зміст договору, на підставі якого зареєструвала права власності та блискавично здійснила будівництво на земельній ділянці з оформленням права власності на житловий об`єкт, який нею введено до експлуатації в недобудованому вигляді.
Тобто усі встановлені судами обставини не лише викликають обґрунтовані сумніви у добросовісній поведінці відповідачів під час оформлення прав на спірну ділянку, а ще і беззаперечно свідчать про подальше вчинення відповідачкою ОСОБА_2 дій, направлених на закріплення за собою ділянки у спосіб реєстрації прав власності на недобудований об`єкт з порушенням встановленого порядку, як будівництва, так і особливого режиму використання земельної ділянки. 
За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо недобросовісності відповідачів, не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.
Надання відшкодування завданих збитків, зокрема, на підставі статей 388, 391 ЦК України або статті 1 Першого протоколу перебуває у безпосередньому зв`язку із поведінкою особи під час набуття такого майна, наявності прямих заборон у законодавстві на набуття у власність відповідного майна та інших факторів і не є абсолютним.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 27 листопада 2007 року у справі «Hamer проти Бельгії» (заява № 21861/03) суд установив відсутність порушення статті 1 Першого протоколу у зв`язку із зобов`язанням заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, щодо якої застосовувалась заборона на будівництво. Суд установив, що втручання в право заявниці на мирне володіння своїм майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом та переслідувало мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів, шляхом приведення відповідного майна у відповідність з планом землекористування. Що стосується пропорційності втручання, то суд зазначив, що навколишнє середовище мало значення, і що економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Відтак обмеження права власності були допустимими за умови, звичайно, що між індивідуальними та колективними інтересами був встановлений розумний баланс. 
Таким чином, встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання у право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється.
За такого доводи апеляційної скарги про те, що суд позбавив ОСОБА_2 права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, що свідчить про непропорційне втручання в право на мирне володіння майном, не заслуговують на увагу за встановлених у справі обставин та поведінку відповідачки під час оформлення прав як на земельну ділянку, так і на житловий об`єкт. 
У рішенні ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Необхідність виправлення старої «помилки» не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (наприклад, рішення від 11 червня 2020 року в справі «Фортеця проти України», заява № 68946/10, пункт 42).
Втім, за встановлених обставин у цій справі та справі №490/14060/14-ц слід виснувати, що органом міського самоврядування при передачі земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_3 , навіть з порушенням встановленого порядку, були встановлені обмеження стосовно її використання, які відповідачем нівельовані з метою оформлення прав власності та здійснення швидкісного продажу ділянки під час вчасно ініційованого прокурором судового спору з іншою правовою метою - виправлення «помилки» органу місцевого самоврядування при передачі землі у власність за наявністю відносно неї особового правового режиму. Саме під час судового розгляду справи, який носив публічний та прозорий характер, відповідачами укладено договір купівлі-продажу на шкоду державним інтересам та відповідачкою ОСОБА_2 в короткі та стислі строки здійснені дії із забудови цієї ділянки шляхом реєстрації права власності на недобудовані нею будівлі. Такі дії відповідачів не можна визнати добросовісними задля отримання від держави відповідної компенсації за набуте у непередбачений законом спосіб майно, як земельну ділянку, так і будівництво на ній недобудови. 
Таким чином висновки суду першої інстанції стосовно недобросовісності дій відповідачів, зокрема, і відповідачки ОСОБА_2 задля компенсації за земельну ділянку та зареєстровану недобудову є правильним, внаслідок чого не лише не вимагає від держави компенсації за втручання у мирне володіння майном, але не є підставою для застосування у цій справі десятирічного строку на його відібрання, оскільки позов пред`явлено прокурором до недобросовісних набувачів.
Під час відібрання у відповідачки ОСОБА_2 , яка є останньою недобросовісною набувачкою спірної земельної ділянки водного фонду, слід звернути увагу на спосіб такого відібрання, який пред`явлений прокурором в інтересах представника територіальної громади з метою усунення перешкод власнику земельної ділянки в її користуванні, але протягом розгляду справи декілька разів змінювався як у спосіб витребування ділянки з чужого незаконного володіння, так і у спосіб її повернення власнику, за наявністю невизначеності судової практики про підстави його правового застосування.
При тому, як прокурор, так і відповідачка через свого представника, а також суд за своїми висновками відповідно до частину 4 статті 263 ЦПК України посилалися на одні і ті ж самі висновки Верховного Суду чи Великої Палати Верховного Суду про застосування норм права, зокрема, на: постанови ВП ВС від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц; від 5.06.2018 у справі № 338/180/17; від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16; від 11.09.2018 у справі №905/1926/16; від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц; від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц; від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц; від 23.12.2021 у справі № 359/33732/16-ц ; від 4.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 4.02.2020 у справі № 911/3574/17, від 5.02.2020 у справі № 911/3310/17, від 3.09.2020 у справі № 911/3449/17; від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц); від 2.02.2021 у справі № 925/642/19; від 6.04.2021 у справі №910/10011/19, від 20.10.2021 у справі № 9901/554/19; від 23.11. 2021 у справі 359/3373/16-ц; від 8.02.2022 у справі №209/3085/20; від 18.01.2023 у справі 488/2807/17; від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21; від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19; та постанови ВС від 12.05.2025 у справі № 204/1212/21, від 13.08.2024 у справі № 914/3080/20; від 10.01.2024 у справі № 483/954/21; від 31.07.2024 року у справі № 487/2593/20. 
З аналізу наведених висновків, ВП ВС визначені єдині критерії для розмежування віндикаційного та негаторного позовів у земельних спорах стосовно повернення чи витребування земельних ділянок, якими є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном через застосування принципу реєстраційного підтвердження володіння; та набуття особою, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, всіх правоможностей власника, включаючи право володіння. 
При тому зайняття земельної ділянки водного фонду з рекреаційним призначенням з порушенням ЗК України та ВК України потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. 
За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки водного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов, до якого правила загальної позовної давності не застосовуються.
У випадку поєднання в одній вимозі віндикаційного та негаторного позовів суд має визначити, яку мету переслідує позивач, і застосувати належні норми права, зокрема, задовольняючи такий позов частково. Зазначений підхід узгоджується з принципом jura novit curia («суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм
Інакше кажучи, не можна розглядати як єдиний позов вимогу віндикаційного характеру та негаторного, які стосуються витребування земельної ділянки з усуненням права користування нею у спосіб демонтажу. В той же час об`єднання у позові вимог негаторного характеру при застосування різних способів їх усунення не є порушення принципів статті 391 ЦК України. 
Також слід зазначити, що усі висновки про застосування норм права наведені у справах, які розглянути до відповідних змін, що внесені до ЦК України відповідно до Закону України «Про внесення змін до Цивільного Кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набув чинності 9 квітня 2025 року.
Цим Законом внесені зміни до статті 391 ЦК України, яка до їх внесення визначала лише те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, та відповідно до висновків про застосування норм права повинна була застосовуватися під час повернення земельної ділянки водного фонду. Втім, її доповнено частиною другою, якою визначено, що якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
При тому усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою органом державної влади чи місцевого самоврядування вимагається від добросовісного набувача в порядку застосування способу, передбаченого статтею 388 ЦК України, а від недобросовісного набувача в порядку статті 387 ЦК України.
Враховуючи те, що прокурором заявлена вимога про усунення перешкод територіальній громаді в користуванні ділянкою водного фонду до недобросовісного набувача, то ним і застосовано спосіб, визначений у частині 2 статті 391 та статті 387 ЦК України, якою визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Саме такі позовні вимоги прокурора задоволені судом першої інстанції під час розгляду спору, з висновками якого не погодилася відповідачка, зазначаючи про обрання прокурором неефективного способу захисту порушеного права через пред`явлення віндикаційного, а не негаторного позову, при тому не звернула увагу, що починаючи з квітня 2025 року, до ухвалення судом судового рішення, що оскаржується, законодавцем спосіб усунення перешкод для територіальних громад, що пред`явлені до недобросовісних набувачів, визначається фактично через застосування частини 2 статті 391 ЦК України та статті 387 ЦК України.
Тому, порушень під час усунення перешкод територіальної громади через постановлене судове рішення колегія суддів не вбачає, але при тому враховує висновки ВП ВС під час застосування норм права та застосовує принцип «суд знає закон», внаслідок чого вважає за можливе змінити рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відібрання землі від недобросовісної набувачки землі з особливим правовим режимом використання та заначити про усунення перешкод територіальній громаді в користуванні земельної ділянкою водного фонду шляхом її повернення (витребування за частиною 2 статті 391, статті 387 ЦК України) в користування Миколаївської міської ради. 
Оскільки прокурором пред`явлено позов з його обґрунтуванням про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою з її відібрання від недобросовісної набувачки та звільнення ділянки шляхом демонтажу від зареєстрованої відповідачкою недобудови, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду в частині демонтажу будівель.
Саме у постанові від 19 травня 2020 року під час розгляду справи № 916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.
Схожими у цьому контексті є висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, де судом зауважено, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості).
За рішеннями ЄСПЛ у справах «Броссе-Трибуле та інші проти Франції», «Депаль проти Франції» судами встановлено, що покладений на заявника тягар у вигляді зносу будинку без відшкодування збитків не був особливим і надмірним. Розрив рівноваги між інтересами суспільства і заявника не мав місця, оскільки в питаннях забудови берегів міркування захисту громадських інтересів і охорони навколишнього середовища є підставою для позбавлення права приватної власності. Тобто рішення французької влади, які постановили знести будівлю на березі, спрямоване якраз на захист прав людини, а саме - права людей на вільний доступ до берега і чисте море, які конфліктують з правом власності іншої особи. 
ЄСПЛ вважав, що заявник не міг не знати про те, що дозвіл на приватне володіння ділянкою в публічних угіддях в якийсь момент може бути йому не продовжено і що вимога знести будинок може розглядатися як регулювання користування власністю з метою, що відповідає загальному інтересу. Правовий режим публічної власності, яка закріплює її призначення як публічне користування з метою служити загальному благу, відповідає цій категорії. Саме «збереження прибережної зони, а особливо пляжів, «місць, відкритих для всіх», є прикладом місць, які вимагають особливого порядку облаштування. У зв`язку з цим втручання держави в здійснення заявником своїх прав мало законну мету загального інтересу: заохотити вільний доступ до берегової смуги, необхідність якого встановлена із усією очевидністю». Політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав.
За такого суд вважав, що встановлення обов`язку знести будинок за свій рахунок не було «особливим» і «надмірним та це не є порушення статті 1 Протоколу.
Отже, враховуючи наведене та встановлені обставини у справі, що переглядається, колегія суддів вважає, що демонтаж зареєстрованої відповідачкою недобудови не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.
Усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які належним чином встановлені та досліджені судом першої інстанції, а тому не впливають на обґрунтованість його висновків.
Підстав для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України немає.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені представником – адвокатом Бортиком Русланом Олеговичем – задовольнити частково. 
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 квітня 2026 року, описку в якому усунуто за ухвалою того ж суду від 6 липня 2026 року, в частині вирішення позовних вимог про відібрання земельної ділянки змінити.
Усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом повернення від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельної ділянки з кадастровим №4810137200:15:005:0006, площею 1 000кв.м., що розташована по АДРЕСА_1  . 
Рішення суду в іншій частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуюча    О. О. Ямкова 
Судді    Т. В. Крамаренко 
О. В. Локтіонова