КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 757/51513/20-ц
номер провадження № 22-ц/824/7420/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
учасники справи: представник відповідача Костенко І.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року /суддя Хайнацький Є.С./
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 200 000,00 дол. США в рахунок сплаченого завдатку відповідно до умов попереднього договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, 3 715,07 дол. США - 3% річних, 8 800,00 дол. США - процентів за користування чужими грошовими коштами.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений за попереднім договором на укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 09 червня 2017 року аванс у сумі 2 600 000 (два мільйони шістсот тисяч) грн. 00 коп., та 3% річних в сумі 48 163 (сорок вісім тисяч сто шістдесят три) грн. 93 коп. В іншій частині позову - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 10 510 (десять тисяч п`ятсот десять) грн. 00 коп./а.с. /
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
На обґрунтування вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов передчасних і необґрунтованих висновків.
Зокрема, суд встановив факт невиконання відповідачем зобов`язання щодо укладення основного договору, однак безпідставно відмовив у застосуванні пункту 8 попереднього договору, яким передбачено повернення позивачу суми, еквівалентної 200 000,00 доларів США. Апелянт вважає, що попередній договір є дійсним, ніким не оскаржувався, а його умови є обов`язковими для сторін відповідно до статей 628, 629 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту та принципів розумності і справедливості. Суд першої інстанції, визнавши пункт 8 попереднього договору нікчемним, фактично порушив принцип свободи договору та безпідставно обмежив право позивача на отримання передбаченої договором суми. Така поведінка відповідача, який відмовився від виконання попередніх домовленостей, суперечить принципу добросовісності та доктрині заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium), про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц. Крім того, апелянт зазначає, що вимоги про стягнення 3% річних є імперативними та підлягають задоволенню незалежно від вини боржника. Суд першої інстанції безпідставно обмежився стягненням 3% річних лише за частину періоду прострочення, не вирішивши питання щодо стягнення решти заявлених сум. На думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доказам у їх сукупності, обмежившись формальним аналізом окремих обставин справи, що суперечить вимогам статей 89 та 263 ЦПК України. Такі порушення призвели до неправильного вирішення справи по суті та позбавили позивача ефективного судового захисту.
Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 квітня 2025 року в частині часткового задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю. В частині відмови в позові просить залишити рішення без змін.
На обґрунтування позиції представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача суми, передбаченої пунктом 8 попереднього договору.
Зокрема, суд обґрунтовано встановив, що основний договір не було укладено з вини позивача, який не зібрав необхідної суми коштів та не вжив усіх необхідних заходів для укладення основного договору в порядку, передбаченому частиною третьою статті 635 ЦК України. Факт невиконання позивачем зобов`язання підтверджується показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні.
Представник відповідача звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що сплачена позивачем сума в розмірі 2 600 000,00 грн підлягає поверненню як аванс. На його думку, суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач просив стягнути неустойку, передбачену пунктом 8 попереднього договору, а не повернення авансу. Зміна предмета та підстав позову судом з власної ініціативи суперечить вимогам статей 13 та 264 ЦПК України. Також представник відповідача зазначає, що пункт 8 попереднього договору встановлює неустойку, а не завдаток. Оскільки позивач не довів наявність вини відповідача у неукладенні основного договору, підстави для стягнення неустойки відсутні. Крім того, вимога про стягнення неустойки заявлена з пропуском спеціального строку позовної давності в один рік, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України. Представник відповідача також заперечує проти розрахунків, доданих до апеляційної скарги, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що свідчать про збільшення позовних вимог на стадії апеляційного перегляду. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що 09 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. від 19 вересня 2016 року за реєстровим № 1608, було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. за реєстровим № 1268.
Відповідно до умов попереднього договору сторони зобов`язалися у строк до 09 серпня 2017 року укласти основний договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 6325185000:05:001:0015, площею 0,1500 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
На виконання умов попереднього договору позивач передав представнику відповідача грошові кошти в сумі 2 600 000,00 грн.
Пунктом 8 попереднього договору передбачено, що у разі невиконання продавцем зобов`язання щодо укладення основного договору відповідач зобов`язаний повернути позивачу суму в розмірі, еквівалентному 200 000,00 доларів США.
09 серпня 2017 року позивач з`явився до нотаріальної контори для укладення основного договору, однак представник продавця на посвідчення не з`явився, основний договір не було укладено.
Позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою від 24 лютого 2020 року про повернення коштів, однак кошти не повернуто.
Позивач просив стягнути з відповідача 200 000,00 дол. США в рахунок сплаченого завдатку відповідно до пункту 8 попереднього договору, 3 715,07 дол. США - 3% річних та 8 800,00 дол. США - процентів за користування чужими грошовими коштами.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався статтями 546, 570, 625, 627, 628, 629, 633, 635 Цивільного кодексу України, статтями 12, 13, 89, 263 Цивільного процесуального кодексу України.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сплачена позивачем сума в розмірі 2 600 000,00 грн є авансом, а не завдатком, оскільки основний договір не було укладено. Отже, підстави для стягнення з відповідача подвійної суми сплаченого авансу, а також процентів за користування чужими грошовими коштами за статтею 1048 ЦК України відсутні.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні питання щодо застосування пункту 8 попереднього договору є безпідставними та такими, що не спростовують правильності оскарженого рішення. Суд першої інстанції правильно встановив, що сплачена позивачем сума в розмірі 2 600 000,00 грн є авансом, що прямо передбачено п. 7 попереднього договору, а не завдатком, оскільки основний договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки між сторонами не було укладено. Відповідно до статті 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, не виконує забезпечувальної функції та підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Оскільки основний договір купівлі-продажу між сторонами не було укладено, сплачені позивачем кошти не набули статусу завдатку в розумінні статті 570 ЦК України і підлягають поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення основного договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16-ц та від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у застосуванні пункту 8 попереднього договору та фактично визнав його нікчемним. 
Суд першої інстанції не визнавав пункт 8 попереднього договору нікчемним у розумінні статті 215 ЦК України, а правильно кваліфікував правову природу сплаченої суми та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача суми, еквівалентної 200 000,00 доларів США, понад повернутий аванс. Умови пункту 8 попереднього договору, якими передбачено повернення відповідачем суми в еквіваленті 200 000,00 доларів США у разі неукладення основного договору, є несправедливими, суперечать принципам добросовісності, розумності та справедливості (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача. Принцип свободи договору, закріплений у статті 627 ЦК України, не є абсолютним і не надає сторонам права визначати умови договору всупереч імперативним нормам закону та загальним засадам цивільного законодавства. Суд першої інстанції не обмежував свободу договору сторін, а здійснив правильну правову кваліфікацію правовідносин з урахуванням установлених обставин справи.
Доводи апелянта, що ґрунтуються на постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц щодо принципу добросовісності та доктрини заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium), не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Зазначена правова позиція не зобов`язує суд задовольнити вимогу про стягнення суми, передбаченої пунктом 8 попереднього договору, за відсутності доведених підстав для застосування такої санкції. Суд першої інстанції врахував поведінку сторін, обставини неукладення основного договору та правильно застосував статті 625, 627, 628, 629, 633, 635 Цивільного кодексу України. Крім того, у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 роз`яснено, що добросовісність є певним стандартом поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору. Поведінка, яка суперечить добросовісності, зокрема, не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. У даній справі суд першої інстанції надав належну оцінку обставинам неукладення основного договору та поведінці сторін.
Щодо доводів апелянта про безпідставне обмеження стягнення 3% річних лише за частину періоду прострочення та невирішення питання щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами за статтею 1048 ЦК України, колегія суддів їх також відхиляє. Суд першої інстанції обґрунтовано стягнув 3% річних на суму повернутого авансу відповідно до частини другої статті 625 ЦК України виключно за період з 17 березня по 28 жовтня 2020 року, заявлений позивачем у позові. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог. Суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог і не вправі виходити за їх межі. 
Щодо відсутності підстав для стягнення 8800 доларів США за ст. 1048 ЦК України, суд першої інстанції також вірно виходив з того, що правовідносини між сторонами виникли не з договору позики, а з попереднього договору купівлі-продажу, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти як аванс на виконання майбутнього основного договору. Стаття 1048 ЦК України регулює правовідносини, що виникають з договору позики, і надає позикодавцю право на одержання від позичальника процентів від суми позики. У даному випадку між сторонами не існувало договору позики, а передані кошти мали характер авансу за попереднім договором, а не позики. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 роз`яснила, що термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях: перше - це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (за плату), друге - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК України за аналогією закону з метою визначення розміру процентів є помилковою, оскільки у даному випадку йдеться про неправомірну поведінку боржника (прострочення грошового зобов`язання), а не про правомірну поведінку, а також у законодавстві відсутня прогалина, яка потребувала б застосування аналогії. Натомість стаття 625 ЦК України встановлює загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення, зокрема у разі прострочення виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей. Саме на підставі статті 625 ЦК України суд першої інстанції і стягнув 3% річних з відповідача. Таким чином, вимога про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 8 800,00 дол. США за статтею 1048 ЦК України є безпідставною за правовою природою спірних правовідносин
Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апелянта про порушення судом першої інстанції вимог статей 89 та 263 Цивільного процесуального кодексу України щодо оцінки доказів. Суд першої інстанції надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема показанням свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили, що основний договір не було укладено через відсутність у позивача повної суми коштів для придбання майна. Висновки суду про правову природу сплаченої суми як авансу, нікчемність умов пункту 8 попереднього договору в частині встановлення подвійного розміру повернення та відсутність підстав для стягнення процентів за статтею 1048 ЦК України є правильними, ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи і відповідають вимогам процесуального закону. Доводи апелянта про формальний аналіз окремих обставин справи є надуманими та не спростовують мотивувальної частини оскарженого рішення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права і переоцінці встановлених судом обставин справи.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено 08.07.2026 р.

Головуючий: Судді: