РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2026 року 	м. Рівне	№460/7596/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Військової частини НОМЕР_1 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про
визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у довготривалому виготовленні (відновленні) втраченого військово-облікового документа (військового квитка);
визнання протиправною поведінки, що полягала у введенні в оману стосовно відсутності необхідності особисто подати рапорт на звільнення з військової служби у відставку за пп.«б» п.2 ч.4 ст.26 Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
визнання протиправною бездіяльності щодо недоведення свого власного ID-номера та ID-номера СЕДО підрозділу;
визнання протиправною бездіяльності щодо порушення строків звільнення з військової служби у відставку за пп.«б» п.2 ч.4 ст.26 Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу»;
зобов`язання видати грошовий атестат із зазначенням фактично виплаченого грошового забезпечення та з урахуванням усіх належних додаткових виплат за останньою займаною посадою, а саме посадою командира гранатомета протитанкового взводу механізованого батальйону;
стягнення грошових коштів на відшкодування моральної шкоди спричиненої бездіяльністю відповідача у розмірі 1000000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в серпні 2025 року під час проходження військової служби позивач отримав поранення, у зв`язку з чим проходив довготривале лікування і був виведений у розпорядження командира військової частини. Повідомлено, що 07.07.2024 позивач був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, а отже з цієї дати він отримав право на звільнення з військової служби, однак був звільнений з військової служби лише 07.03.2025. Стверджує, що бездіяльність відповідача щодо порушення строків звільнення його з військової служби, що виникла через довготривале виготовлення військово-облікового документа, є безпідставною, протиправною і такою, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства. За таких обставин, просив позов задовольнити.
Ухвалою суду від 04.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач подав до суду відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнав. На обґрунтування заперечень зазначено, що позивач у вересні 2024 року подав до командування військової частини рапорт про звільнення з військової служби. Повідомлено, що 06.12.2024 позивача звільнено з військової служби, проте виключений він зі списків лише 07.03.2025, у зв`язку з тим, що йому необхідно було відновити втрачений військовий квиток та здати/списати закріплене за ним майно. Вказано, що позивачем не подавався до військової частини рапорт про втрату військового квитка, у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством, а тому просив у задоволенні позову відмовити.
Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, то відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Розглянувши позовну заяву та долучені матеріали, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України у Військовій частині НОМЕР_1 . 
09.08.2023 ОСОБА_1 , у зв`язку з виконанням конституційного обов`язку щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості, внаслідок ворожого мінометного обстрілу отримав поранення, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 25.08.2023 №1843/9668.
Згідно з довідкою ВЛК Військової частини НОМЕР_2 від 20.06.2024 №1270 за результатами медичного огляду встановлено, що поранення, пов`язане із захистом Батьківщини і згідно з класифікацією тяжкості отриманих травм належить до тяжких. 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №312 від 14.11.2023 ОСОБА_1 , у зв`язку з довготривалим лікуванням, призначено у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №41-РС від 06.12.2024 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за пп.«б» за станом здоров`я.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №67 від 07.03.2025 позивача виключено зі списків особового складу військової служби та з усіх видів забезпечення. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо порушення строків і процедури звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Згідно з ст.17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в подальшому була неодноразово продовжена та наразі триває.
Воєнний стан в розумінні положень ст.1 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 “Про загальну мобілізацію” постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII визначено такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Відповідно до ч.7 ст.26 Закону №2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пп.“б” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: за станом здоров`я.
Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення №1153/2008, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі (пункт 1).
Згідно з п.260 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених статтею 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.
Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України “Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України” від 24.03.1999 №548-ХІV із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Згідно із пунктом 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 07.04.2017 №124 рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Так, відповідно до п.233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.
Відповідно до п.242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до абз.9 п.260 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які перебувають на військовій службі та визнані військово-лікарською комісією непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку, підлягають звільненню у відставку.
Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту визначено Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 №531, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.08.2024 за №1214/42559 (далі – Порядок №531).
З питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника).
Військовослужбовці звертаються до органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове розслідування, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, із пропозиціями, заявами та скаргами, які не є рапортами, у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, Законом України «Про звернення громадян» та іншими нормативно-правовими актами Міноборони.
Згідно з положеннями вказаного Порядку №531 рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації. Усні рапорти розглядаються негайно, але не пізніше ніж у строки, для розгляду рапортів у паперовій формі, визначені пунктом 9 розділу III цього Порядку. Відповідь на усний рапорт надається усно.
Відповідно до Розділу ІІІ Порядку №531 у паперовому рапорті військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок «Рапорт»; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис. Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку. Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку. Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).
Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.
Початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства.
Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.
У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:
1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
Судом встановлено, що 24.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби, до якого долучив свідоцтво про хворобу №3654 від 20.06.2024, затверджене ВЛК згідно з довідкою №5149 від 08.07.2024
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №41-РС від 06.12.2024 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за пп.«б» за станом здоров`я.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №67 від 07.03.2025 позивача виключено зі списків особового складу військової служби та з усіх видів забезпечення. 
Таким чином, розгляд рапорту позивача та звільнення його з військової служби здійснено командуванням Військової частини НОМЕР_1 з порушенням, визначених законом строків.
У відзиві на позов представником відповідача повідомлено, що у військовій частині проводиться додаткова перевірка щодо строків видання наказу на звільнення та наказу на виключення зі списків особового складу частині. Поряд з цим, на момент розгляду даної справи результатів такого службового розслідування відповідач суду не надав, як і не надав будь-яких інших пояснень та доказів на їх обґрунтування щодо причин тривалого процесу звільнення позивача з військової служби на підставі його рапорту від 24.09.2024.
У позовній заяві позивач також наголошує, що командиром не було доведено до його відома інформації щодо власного ID-номеру та ID-номеру СЕДО підрозділу, що унеможливило позивача скористатися правом на подання рапорту на звільнення з військової служби в електронній формі. 
Суд звертає увагу, що відповідно до положень Розділу IV Порядку №531 рапорт в електронній формі створюється та подається за допомогою засобів СЕДО, Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони «Армія+» (включаючи його складові частини) (далі - Державний вебпортал) та інших інформаційно-комунікаційних систем, які введені в експлуатацію в системі Міноборони України.
Рапорт в електронній формі, що містить службову інформацію або інформацію, що становить державну таємницю, подається виключно через інформаційно-комунікаційні системи Міноборони України або Збройних Сил, які призначені для обміну службовою інформацією та в установленому законодавством порядку допущені до обробки інформації з відповідним ступенем обмеження доступу (ступенем секретності). Створення рапорту в СЕДО здійснюється згідно з вимогами інструкції користувача.
Кожен користувач Державного вебпорталу має свій унікальний код - ID-номер. Кожен командир зобов`язаний довести до підлеглого особового складу свій власний ID-номер та ID-номер СЕДО підрозділу. Військовослужбовець створює рапорт на Державному вебпорталі за допомогою зразків рапортів, які доступні на ньому, заповнивши всі необхідні текстові поля, зазначивши тему та суть свого клопотання.
Для направлення на погодження рапорту на Державному вебпорталі військовослужбовець має ввести ID-номер свого безпосереднього командира (начальника) або у випадках, передбачених цим розділом, ввести ID-номер прямого командира (начальника) та підписати його.
Таким чином, для подання рапорту в електронній формі позивачу необхідно володіти ID-номером свого безпосереднього командира (начальника), який разом з ID-номер СЕДО підрозділу повинен бути доведений до відома командиром. Поряд з цим, відповідачем не доведено в ході розгляду справи, що такі відомості були повідомлені позивачу.
Встановлені обставини справи в їх сукупності дають підстави для висновку, що відповідач, порушивши встановлені строки звільнення позивача з військової служби, а також не довівши позивачу свій власний ID-номер та ID-номер СЕДО підрозділу діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством, чим допустив протиправну бездіяльність.
Водночас позовні вимоги позивача про визнання протиправною поведінки відповідача, що полягала у введенні в оману стосовно відсутності необхідності особисто подати рапорт на звільнення з військової служби у відставку не підлягають задоволенню, позаяк в силу вимог Положення №1153/2008, Порядку №531 та Статуту для реалізації права військовослужбовця на звільнення з військової служби передбачено подання рапорту як особливої форми звернення військовослужбовця до вищої посадової особи з певним проханням.
Як повідомлено сторонами, звільнення позивача з військової служби зайняло більш тривалий період, зокрема, у зв`язку з втратою останнім військово-облікового документа, без наявності якого неможлива процедура звільнення, та його відновленням.
Так, відповідно до ч.9 ст.1 Закону №2232-XII призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. Форма, порядок оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів визначаються Кабінетом Міністрів України, а для військовослужбовців - відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, розвідувальними органами України, Управлінням державної охорони України та Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України.
За визначенням п.1 Порядку видачі, зберігання та знищення військових квитків осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 10.04.2017 №206, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.05.2017 за № 582/30450 (далі – Порядок №206), військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу (далі - військовий квиток) є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку. 
Відповідно до п.2 цього Порядку районні (міські) військові комісаріати (далі - Р(М)ВК) видають військові квитки під час призову або прийняття громадян на військову службу, зарахування в запас, зарахування до військового навчального закладу, звільнення у запас або зняття з військового обліку за станом здоров`я, поновлення військового квитка у разі його втрати або пошкодження.
Згідно з п.3 Порядку №206 видача військових квитків військовозобов`язаним проводиться Р(М)ВК за місцем їх перебування на військовому обліку на підставі заяви про видачу військового квитка. Військові квитки видаються під особистий підпис у відомості видачі військових квитків (тимчасових посвідчень) Р(М)ВК (далі - відомість). Відомості в кінці кожного місяця підписуються заступником військового комісара Р(М)ВК (начальником відповідного відділення або призначеною службовою особою), затверджуються військовим комісаром Р(М)ВК, засвідчуються гербовою печаткою Р(М)ВК та надалі долучаються до справи разом з документами, що були підставою для видачі військових квитків. Відомості зберігаються протягом 30 років.
В силу вимог п.8 Порядку №206 видача військовослужбовцям рядового, сержантського та старшинського складу нових військових квитків замість втрачених чи таких, що стали непридатними до користування з вини власників, проводиться Р(М)ВК за місцезнаходженням військової частини (ВВНЗ) на підставі запиту командування військової частини (ВВНЗ), до якого додаються матеріали службового розслідування.
За визначенням п.1 Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2024 №559 (далі - Порядок №559), військово-обліковий документ є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку, який оформляється (створюється) та видається громадянину України, який є призовником, військовозобов`язаним або резервістом, у тому числі, якщо він був виключений з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідно до пунктів 3 і 4 частини шостої статті 37 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” та не отримував такий документ до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 559 “Про затвердження Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів і форми такого документа”, а також громадянам України, звільненим з військової служби в СБУ, розвідувальних органах у відставку, які визнані військово-лікарськими комісіями непридатними до військової служби та не досягли граничного віку перебування в запасі (у разі, коли раніше військово-обліковий документ не видавався).
Згідно з п.2 Порядку №559 військово-обліковий документ оформляється (створюється) та видається (замінюється):
в електронній формі - для громадян України, які перебувають на військовому обліку (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ, розвідувальних органів та громадян України, звільнених з військової служби у відставку із зазначених органів), - засобами Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони (далі - Портал) або засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія), зокрема з використанням мобільного додатка Порталу Дія (Дія) (у разі технічної реалізації);
у паперовій формі - для громадян України, які перебувають на військовому обліку в СБУ, розвідувальних органах або звільнені у відставку із зазначених органів, - на бланку, форму якого затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 559.
Особа може мати на бланку лише один військово-обліковий документ.
За правилами пунктів 14-18 Порядку №559 військово-обліковий документ на бланку видається (замінюється) за письмовою заявою громадянина України відповідним органом СБУ, підрозділом розвідувального органу за місцем перебування на військовому обліку або виключення з військового обліку в разі:
взяття громадянина України на військовий облік як військовозобов`язаного або резервіста;
коли військовозобов`язаний або резервіст, який перебував на військовому обліку до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 559, не отримував військового квитка осіб рядового, сержантського і старшинського складу, військового квитка офіцера запасу або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного;
зміни категорії щодо військового обов`язку;
відсутності місця для внесення змін;
втрати (зіпсування);
виявлення бажання змінити військово-обліковий документ, який був виданий до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 559.
Громадяни зобов`язані надійно зберігати військово-обліковий документ на бланку, стежити за своєчасним і точним внесенням до нього змін та дотримуватися правил військового обліку.
Про втрату військово-облікового документа на бланку громадянин України зобов`язаний повідомити керівнику районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (керівнику відповідного органу СБУ, підрозділу розвідувального органу) за місцем перебування на військовому обліку.
Для отримання (заміни) військово-облікового документа на бланку громадянин України зобов`язаний особисто звернутися з письмовою заявою до відповідного органу СБУ, розвідувального органу за місцем перебування на військовому обліку або виключення з військового обліку та надати кольорову фотокартку встановленого розміру.
Якщо громадянин України за станом здоров`я не може пересуватися (є особою з обмеженою мобільністю) або визнаний в установленому порядку недієздатним, що підтверджується відповідними документами, із заявою може звернутися особа, яка здійснює за ним догляд, або його опікун.
Військово-обліковий документ на бланку повинен бути виданий (замінений) протягом п`яти робочих днів з дати реєстрації заяви у відповідному органі СБУ, підрозділі розвідувального органу.
За змістом позову позивач під час отримання поранення в серпні 2023 року втратив свій військово-обліковий документ (військовий квиток) та стверджує про протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягала у довготривалому виготовленні (відновленні) втраченого військово-облікового документа (військового квитка).
З огляду на наведені вище норми, суд зауважує, що у зв`язку з втратою військово-облікового документу у позивача виник обов`язок повідомити командування військової частини про вказану обставину та звернутися про видачу нового військово-облікового документу взамін втраченого.
Поряд з цим, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до командування військової частини з рапортом про видачу нового військово-облікового документа та його реєстрації відповідачем. Водночас долучені до позову скріншоти з месенджерів суд оцінює критично та до уваги не бере, оскільки останні не можуть вважатися належними доказами такого звернення. За таких обставин, у суду відсутні правові підстави вважати, що відповідачем порушено термін виготовлення і заміни військового квитка позивача та допущено протиправну бездіяльність, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання військову частину видати грошовий атестат із зазначенням фактично виплаченого грошового забезпечення та з урахуванням усіх належних додаткових виплат за останньою займаною посадою, а саме посадою командира гранатомета протитанкового взводу механізованого батальйону, суд зазначає таке.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №312 від 14.11.2023 ОСОБА_1 , у зв`язку з довготривалим лікуванням, призначено у розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до пп.15 п.116 Положення №1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення.
Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.
Час перебування військовослужбовців на лікуванні, в основній або додатковій відпустці виключається із загального періоду перебування у розпорядженні відповідних командирів (начальників). 
Військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).
Матеріальне та грошове забезпечення військовослужбовців, зарахованих у розпорядження відповідних командирів (начальників), здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Виплату грошового забезпечення у період перебування у розпорядженні або звільнення від посад врегульовано розділом XXVIII Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 “Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам” (далі - Порядок №260, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Так, пунктом 1 розділу XXVIII Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.
Такий порядок виплати грошового забезпечення не стосується військовослужбовців, зарахованих у розпорядження посадових осіб (які мають право призначення на посади) відповідно до підпунктів 12-1 та 13 пункту 116, а також пункту 122 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008.
Час перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, тимчасового виконання обов`язків (але не більше ніж два місяці) за вакантною посадою, перебування під вартою (цілодобовим домашнім арештом) виключається із загального періоду перебування в розпорядженні.
Відповідно до п.2 розділу XXVIII Порядку №260 днем звільнення військовослужбовця з посади, яку він займає, вважається день закінчення здавання справ і складання обов`язків за посадою в межах установлених строків. 
За правилами п.5-7 розділу XXVIII Порядку №260 якщо не можна прийняти кадрове рішення щодо подальшого службового використання військовослужбовця, у період перебування у розпорядженні протягом двох місяців з поважних причин (відсутність рівнозначних посад, бажання подальшого проходження військової служби, наявність сімейних та інших обставин) грошове забезпечення виплачується йому в розмірі, яке він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження, за рішенням Міністра оборони України.
Грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України.
Грошове забезпечення військовослужбовців під час перебування у розпорядженні підлягає перерахунку в разі набуття права на збільшення розмірів окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, а також змін у нормах грошового забезпечення.
Позивач у позові стверджує, що за час перебування у розпорядженні командира Військової частини НОМЕР_1 йому не нараховувалася щомісячна доплата у розмірі 20100 передбачена постановою КМУ «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022 № 168.
Так, відповідно до абз.7 п.1-1 вказаної постанови військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень.
Аналогічні норми містять в абз.29 п.2 розділу XXXIV Порядку №260, згідно з яким військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою в повному обсязі. Після перебування в розпорядженні понад два місяці і до дня закінчення перебування в розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20 100 гривень (у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування в розпорядженні).
Суд звертає увагу, що даними нормами встановлено право на виплату додаткової винагороди у розмірі 20100 грн військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів.
Натомість згідно з наданими до матеріалів справи документами ОСОБА_1 хоча і є військовослужбовцем, який отримав поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, однак він визнаний військово-лікарською комісією непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, а отже вказані вище норми не поширюються на позивача.
Судом встановлено, що позивач перебував у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , що не заперечується позивачем, а грошовий атестат виданий йому при звільненні з військової служби містить відомості, виходячи з його посади і фактичного грошового забезпечення. Жодних належних доказів зворотного позивачем суду не надано та в матеріалах суду відсутні.
Щодо вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає таке.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Водночас, стверджуючи про те, що йому завдано моральну та майнову шкоду, позивач не обґрунтував, в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового та майнового характеру, що настали у зв`язку з діями відповідача, не визначено, якими доказами це підтверджується.
Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про спричинення позивачу моральної шкоди та які підтверджують наявність будь-яких наслідків такої шкоди. В даній справі позивач скористався своїми правами та оскаржив протиправні дії відповідача та сам факт неправомірних дій не є підставою для висновку про спричинення позивачу моральної шкоди. 
На переконання суду, факт визнання судом протиправних дій відповідача і поновлення прав позивача у зазначений судом вище спосіб є достатньою та справедливою сатисфакцією у спірних відносинах, внаслідок чого у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та матеріальної шкоди слід відмовити.
Висновки аналогічні за змістом викладені у постановах Верховного Суду від 25.06.2026 у справі №373/733/20, від 16.12.2025 у справі №340/4966/24, від 15.10.2025 у справі № 380/792/24.
За правилами ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач частково виконав процесуальний обов`язок доказування своєї позиції та частково довів правомірність своєї поведінки у спірних правовідносинах. Доводи позивача також частково відповідають обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального закону.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на викладене, позов слід задовольнити частково.
Правові підстави для застосування положень ст.139 КАС України відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо порушення встановлених строків звільнення ОСОБА_1 з військової служби та не доведення власного ID-номера командира та ID-номер СЕДО підрозділу.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 10 липня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 ) 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 ) 

Суддя       Д.П. Зозуля