ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 15 липня 2026 року 	Справа № 903/305/26	

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В.М., за участі секретаря судового засідання Губиш І.О., розглянувши справу 
за позовом: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Івана Огієнка,20”
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_1 
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Корпач Вікторії Валеріївни
про визнання недійсним договору

Представники сторін:
від позивача: не прибув;
від відповідача: не прибув;
від третьої особи: не прибув;

Встановив: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Івана Огієнка,20” звернулось до Господарського суду Волинської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Корпач Вікторії Валеріївни про визнання недійсним договору №2022-07-Ог-20 від 01.03.2022.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що договір про надання послуг із прибирання, часткового обслуговування та ремонту багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 №2022-07-Ог-20 від 01.03.2022 укладено з порушенням вимог законодавства, без належного волевиявлення сторони та з перевищенням повноважень особи яка його підписала, що унеможливлює створення правових наслідків, оскільки волевиявлення ОСББ “І. Огієнка 20” як сторони договору відсутнє, рішення про його укладення не приймалося уповноваженими органами, а сам договір підписаний особою без належних повноважень.
Ухвалою суду від 31.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 29.04.2026.
Ухвалою суду 29.04.2026 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Корпача Валерія Кузьмовича, відкладено підготовче засідання на 25.05.2026.
Ухвалою суду від 25.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.06.2026.
Ухвалою суду від 17.06.2026 відкладено розгляд справи по суті на 15.07.2026.
Представник позивача в судове засідання не прибув, через систему “Електронний суд” подала:
1) клопотання про виклик свідків в судове засідання за вх.№ 01-87/3871/26 від 03.07.2026 відповідно до якого просить викликати осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які входили до складу правління ОСББ «І. Огієнка 20 » на момент укладення спірного договору, а тому можуть підтвердити обставини по справі.
2) додаткові пояснення за вх..№01-87/3868/26 від 03.07.2026 у яких позивач зазначає, що неподання даних пояснень разом із заявою свідків на стадії підготовчого провадження зумовлено тим, що необхідність їх подання виникла лише після ознайомлення позивача з доказом, наданим третьою особою. Звертає увагу , що 18.06.2026 із протоколом наданим відповідачем та встановлення обставин щодо його одноособового підписання ОСОБА_1 у позивача виникла необхідність у підтвердженні або спростуванні зазначених обставин шляхом залучення свідків та подання їх заяв.
Представник відповідача через систему «Електронний суд» подав:
1)Заперечення на клопотання позивача про виклик свідків за вх.№01-87/4162/26 від 15.07.2026 у якому просить відмовити у задоволенні клопотання, оскільки з 29.04.2026 по 25.05.2026 у позивача було достатньо часу подати клопотання про приєднання заяв свідків.
2) клопотання про приєднання доказів за вх.№01-87/4173/26 від 15.07.2026 у якому вказує, що 29.04.2026 під час підготовчого засідання господарського суду Волинської області останній подав клопотання про необхідність приєднання до матеріалів справи рішення господарського суду Волинської області у справі №903/124/26 за позовом ОСОБА_5 до ОСББ «Огієнка, 20» про стягнення коштів відповідно до договору про надання послуг та про долучення постанови після її ухвалення. Постанова Північно-західного апеляційного господарського суду у справі №903/124/26 прийнята 10.07.2026 .
Щодо клопотання позивача про виклик свідків, судом враховано наступне:
За змістом ч.1 та 3 ст.88 ГПК України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.
Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків.
Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.
Виклик свідка в судове засідання унормовано ст. 89 ГПК України та здійснюється судом у випадку, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.
З матеріалів справи слідує, що третя особа долучила оригінал протоколу правління ОСББ «Огієнка 20» від 27.02.2022 до матеріалів справи 21.05.2026. 
Ухвалою суду від 25.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.06.2026. Згідно ст. 207 ГПК України учасники справи можуть подати заяви чи клопотання, додаткові документи, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені у підготовчому провадженні до моменту розгляду справи по суті із обґрунтуванням поважності причин їх неподання у визначений строк. 
Ухвалою суду від 17.06.2026 за клопотанням позивача відкладено розгляд справи по суті на 15.07.2026 
Однак, позивач, звернувся із заявою за вх.№ 01-54/11/26 про ознайомлення з матеріалами справи 18.06.2026. 
З матеріалами справи представник позивача ознайомився 18.06.2026, фотокопії отримав.
Відповідно до ч. 1 ст. 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених ГПК України. Отже, вирішуючи це питання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і в залежності від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку.
Статтею 118 ГПК України визначено, що заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду.
Вирішення заяв та клопотань учасників справи суд здійснює на стадії підготовчого засідання (ст. ст. 181,182 ГПК України).
Згідно матеріалів даної справи підтовче засідання у справі тривало з 31.03.2026 по 31.03.2026.
Між тим, позивач подав нові докази та заявив клопотання про виклик свідків на стадії розгляду справи по суті.
За таких обставин, заяву за вх. №01-87/3871/26 від 03.07.2026 про виклик свідків, слід залишити без розгляду на підставі п.2 ст. 118 ГПК України. 
Представник відповідача через відділ діловодства суду подав заяву за вх.№01-75/1615/26 від 15.07.2026 про розгляд справи без його участі, у позові просить суд відмовити, та просить суд стягнути з позивача на користь відповідача 15000 грн. витрат з надання правничої допомоги .
Третя особа у судове засідання представника не направила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.
Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.240 ГПК України.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов наступних висновків.
20.10.2021, співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань - ОСББ «Івана Огієнка 20».
Відповідно до п. 2.1 розділу II Статуту, метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим Статутом.
Згідно п. 1.5 розділу І Статуту об`єднання відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном об`єднання, що належить об`єднанню як юридичній особі, від свого імені виступає учасником правовідносин, набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем та відповідачем у суді. Об`єднання не несе відповідальності за зобов`язаннями співвласників.
Відповідно до п. 1.7. розділу І Статуту може здійснювати господарську діяльність для забезпечення власних потреб як безпосередньо, так і шляхом укладення договорів із фізичними та юридичними особами, незалежно від їх місця реєстрації та форми власності.
Згідно п.п.3.1.4., 3.1.8. розділу ІІІ Статуту, ОСББ має право укладати договори. Визначати підрядника, укладати договори про управління та експлуатацію, обслуговування, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення майна із будь-якою фізичною або юридичною особою.
Відповідно до 4 розділу ІV Статуту органами управління Об`єднання є Загальні збори Співвласників, Правління, ревізійна комісія Об`єднання.
Згідно п.4.2. розділу ІV Статуту, виконавчим органом Об`єднання є Правління, яке обирається і підзвітне Загальним зборам.
Відповідно до п.п.4.2.1., 4.2.3. правління здійснює керівництво поточною діяльністю Об`єднання та має право приймати рішення з питань діяльності Об`єднання, визначених цим Статутом. До компетенції Правління належить, зокрема, г) укладення договорів про виконання робіт, надання послуг та здійснення контролю за їх виконанням.
Згідно п. 4.2.5 Статуту визначено, голова правління , заступник голови правління. Правління зі свого складу обирає горлову Правління та його заступника. На виконання своїх повноважень голова Правління: діє без доручення від імені Об`єднання , відповідно до рішень Загальних зборів і Правління Об`єднання, представляє без доручення інтереси ОСББ у відносинах із усіма без виключення державними органами, підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності, укладає в межах своєї компетенції договори і вчиняє інші правочини відповідно до рішень Правління, якщо відповідні рішення прийняті Правлінням чи Загальними зборами співвласників будинку (зборами представників).
01 березня 2022 між ОСББ «Івана Огієнка 20» (замовник), в особі члена правління даного ОСББ - Богонос Мирослави Анатоліївни, що діє на підставі Статуту та рішення правління (Протокол засідання правління № 01-2022 від 27.02.2022), з однієї сторони та Фізичною особою-підприємцем Корпач Вікторією Валеріївною (виконавець), укладено договір №2022-07/0г-20 про надання послуг із прибирання, часткового обслуговування та ремонту багатоквартирного будинку №20 по вул. Івана Огієнка у м. Луцьку (надалі - Договір).
Відповідно до п.1.1 Договору, Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе обов`язки по забезпеченню належного прибирання, проведення окремих видів ремонтних робіт та частково господарського обслуговування спільного неподільного майна багатоквартирного житлового будинку, який знаходиться за адресою м. Луцьк вул, Івана Огієнка, 20, а також прибудинкової території навколо нього.
Згідно п.1.2. Договору Виконавець зобов`язується надавати Замовнику послуги з утримання багатоквартирного будинку, об`єктів благоустрою, які розташовані на прибудинковій території (надалі - Об`єкт), для забезпечення його сталого та належного функціонування відповідно до цільового призначення, збереження його споживчих властивостей та організації забезпечення потреби співвласників у своєчасному отриманні житлово-комунальних послуг відповідної якості (надалі - послуги), а Замовник зобов`язується оплачувати Виконавцю належну йому плату за рахунок коштів, які надходять в якості внесків на утримання будинку та прибудинкової території, а також відшкодовувати здійснені ним та документально підтверджені фінансові витрати, пов`язані із частковим обслуговуванням та поточним ремонтом даного Об`єкту.
Відповідно до п.1.3. Договору, виконані Виконавцем роботи та послуги приймаються Замовником згідно Акту приймання-передачі виконаних робіт.
Згідно п.2.1 Договору сторони передбачили, що розмір щомісячної винагороди Виконавцю на момент укладення даного договору складається згідно Акту приймання-передачі виконаних робіт.
Відповідно до п.2.4. Договору, оплата Виконавцю за виконану ним роботу проводиться шляхом перерахування Замовником коштів на один із банківських рахунків Виконавця.
Згідно п.3.1. Договору Замовник зобов`язаний, приймати згідно Акту приймання-передачі виконаних робіт та/або наданих послуг, а також проводити оплату виконаних Виконавцем робіт не пізніше 10-го ( десятого) числа наступного місяця у визначеній п.п.2.1. та 2.2. зазначеного Договору розмірі.
Відповідно до п.3.2. Договору Замовник має право, зокрема: 1) у разі виникнення претензій до дій Виконавця, подавати їх у письмовій формі протягом 15 ( п`ятнадцяти) робочих днів від дати виникнення, а також одержувати від Виконавця повну, об`єктивну та достовірну інформацію про часткове обслуговування Об`єкта; 2) здійснювати контроль за якістю надання Виконавцем послуг з часткового обслуговування Об`єкта. Періодичність та напрямки такого контролю встановлюється Замовником самостійно; 6) ініціювати розірвання Договору.
Згідно п.3.4. Договору Виконавець зобов`язаний, зокрема, отримувати плату за виконання своїх обов`язків, а також кошти для відшкодування здійснених ним витрат з утримання та обслуговування Об`єкта.
У відповідності до п.6.1 Договору, даний договір набирає чинності із 01 березня 2022 року і діє до 31 грудня 2022 року. Якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодна із сторін не висловила письмового наміру його розірвати, внести до нього зміни і/або доповнення-термін дії цього Договору продовжується на кожен наступний рік.
20 вересня 2025 між ОСББ «Івана Огієнка 20» (замовник), в особі члена правління даного ОСББ - Богонос Мирослави Анатоліївни, що діє на підставі Статуту та рішення правління (Протокол засідання правління № 01-2022 від 27.02.2022), з однієї сторони та Фізичною особою-підприємцем Корпач Вікторією Валеріївною (виконавець), укладено додаток до договору №2022-07/0г-20 про надання послуг із прибирання, часткового обслуговування та ремонту багаквартирнного будинку №20 по вул. І. Огієнка у м. Луцьку.
Згідно укладеного договору № 2022-07/0г-20 від 01.03.2022 у 2022-2025 роках відповідачем було надано позивачу послуги згідно актів виконаних робіт на загальну суму 522578грн, а саме:
- акту виконаних робіт №03-2022/0г-20/о від 31 березня 2022 року на суму 10070 грн;
- акту виконаних робіт №04-2022/0г-20/о від 30 квітня 2022 року на суму 11170 грн;
- акту виконаних робіт №05-2022/0г-20/о від 31 травня 2022 року на суму 11170 грн;
- акту виконаних робіт №06-2022/0г-20/о від 30 червня 2022 року на суму 11170 грн;
- акту виконаних робіт №07-2022/0г-20/о від 31 липня 2022 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №08-2022/0г-20/о від 31 серпня 2022 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №09-2022/0г-20/о від 30 вересня 2022 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №10-2022/0г-20/о від 31 жовтня 2022 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №11-2022/0г-20/о від 30 листопада 2022 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №12-2022/0г-20/о від 31 грудня 2022 року на суму 12234 грн.
- акту виконаних робіт №01 -2023/0г-20/о від 31 січня 2023 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №02-2023/0г-20/о від 28 лютого 2023 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №03-2023/0г-20/о від 31 березня 2023 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №04-2023/0г-20/о від 30 квітня 2023 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №05-2023/0г-20/о від 31 травня 2023 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №06-2023/0г-20/о від 30 червня 2023 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №07-2023/0г-20/о від 31 липня 2023 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №08-2023/0г-20/о від 31 серпня 2023 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №09-2023/0г-20/о від 30 вересня 2023 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №10-2023/0г-20/о від 31 жовтня 2023 року на суму 12234 грн.
- акту виконаних робіт №11-2023/0г-20/о від 30 листопада 2023 року на суму 12234 грн.
- акту виконаних робіт №12-2023/0г-20/о від 31 грудня 2023 року на суму 12234 грн.
- акту виконаних робіт №01 -2024/0г-20/о від 31 січня 2024 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №02-2024/0г-20/о від 29 лютого 2024 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №03-2024/0г-20/о від 31 березня 2024 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №04-2024/0г-20/о від 30 квітня 2024 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №05-2024/0г-20/о від 31 травня 2024 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №06-2024/0г-20/о від 30 червня 2024 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №07-2024/0г-20/о від 31 липня 2024 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №08-2024/0г-20/о від 31 серпня 2024 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №09-2024/0г-20/о від 30 вересня 2024 року на суму 12234 грн;
- акту виконаних робіт №10-2024/0г-20/о від 31 жовтня 2024 року на суму 12234 грн.
- акту виконаних робіт №11-2024/0г-20/о від 30 листопада 2024 року на суму 12234 грн.
- акту виконаних робіт №12-2024/0г-20/о від 31 грудня 2024 року на суму 12234 грн.
- акту виконаних робіт №01 -2025/0г-20/о від 31 січня 2025 року на суму 12442 грн;
- акту виконаних робіт №02-2025/0г-20/о від 28 лютого 2025 року на суму 12442 грн;
- акту виконаних робіт №03-2025/0г-20/о від 31 березня 2025 року на суму 12442 грн;
- акту виконаних робіт №04-2025/0г-20/о від 30 квітня 2025 року на суму 12442 грн;
- акту виконаних робіт №05-2025/0г-20/о від 31 травня 2025 року на суму 12442 грн;
- акту виконаних робіт №06-2025/0г-20/о від 30 червня 2025 року на суму 12442 грн;
- акту виконаних робіт №07-2025/0г-20/о від 31 липня 2025 року на суму 12442 грн;
- акту виконаних робіт №08-2025/0г-20/о від 31 серпня 2025 року на суму 12442 грн;
- акту виконаних робіт №09-2025/0г-20/о від 30 вересня 2025 року на суму 12442 грн. (а.с. 24-68)
Згідно із заключними банківськими виписками за період з 01.01.2022 по 11.09.2025 відповідачем зазначені послуги оплачені частково. 
Судом встановлено, що додаток до договору не підписаний уповноваженим представником замовника. 
Крім того, додаток № 2025-09 не містить підпису голови правління ОСББ «І.Огієнка 20» або іншої особи, належним чином уповноваженої діяти від імені об`єднання.
Також він не підписаний членом правління ОСББ Богонос Мирославою Анатоліївною, яка підписувала документи за даним договором. 
Судом встановлено, що у актах виконаних робіт відсутній підпис замовника члена правління - ОСББ «Огієнка, 20» М.А. Богонос, а саме:
- Акт № 03-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року;
- Акт № 04-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року;
- Акт № 05-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року; 
- Акт № 06-2025/ОГ-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року;
- Акт № 07-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року;
- Акт № 08-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року;
- Акт № 09-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року.
Враховуючи вище викладене, позивач звернувся з позовом до Фізичної особи-підприємця Корпач Вікторії Валеріївни про визнання недійсним договору №2022-07-Ог-20 від 01.03.2022. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що договір про надання послуг із прибирання, часткового обслуговування та ремонту багатоквартирного будинку № 20 по вул. Івана Огієнка у м. Луцьку №2022-07-Ог-20 від 01.03.2022 укладено з порушенням вимог законодавства, без належного волевиявлення сторони та з перевищенням повноважень особи яка його підписала, що унеможливлює створення правових наслідків, оскільки волевиявлення ОСББ “І. Огієнка 20”, як сторони договору відсутнє, рішення про його укладення не приймалося уповноваженими органами, а сам договір підписаний особою без належних повноважень, а тому просить суд визнати його недійсним на підстав ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.
Відповідач у відзиві на позовну заяву просить суд відмовити в позові, оскільки позивачем долучено копії актів виконаних робіт, платіжні доручення ОСББ «Івана Огієнка 20», які підтверджують оплату виконаних робіт відповідно до договору. Крім того, звертає увагу суду на те, що у позовній заяві не зазначено, що правління ОСББ «Івана Огієнка 20» його загальні збори не схвалювали укладення та виконання даного договору у зв`язку з його недійсністю, а тому просить суд відмовити в позові в повному об`ємі та подав заяву за вх.№01-87/2419/26 від 29.04.2026 про застосування строку позовної давності.
Третя особа - Корпач Валерій Кузьмович через відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву за вх.№01-75/757/26 від 08.04.2026 у якому просить відмовити в позові в повному обсязі, оскільки звертає увагу суду на те, що Корпачем В.К. який був головою ОСББ на той час було дотримано усіх вимог ст. 241 ЦК України щодо схвалення даного правочину.Оплата за виконані по вказаному договорі роботи здійснювались неодноразово, а самі операції проводились по бухгалтерському обліку, відображались у щомісячних оборотно-сальдових відомостях, долучались до матеріалів бухгалтерії, які передані членам правління згідно акту від 06.12.2025 та вказувались у податковій звітності.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.
У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.
Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.
За загальним правилом статті 217 Цивільного кодексу України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
12.02.2026 Фізична особа-підприємець Корпач Вікторія Валеріївна подала до суду позовну заяву до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Івана Огієнка20” про стягнення 112660,25 грн, в т.ч.: 109806,00 грн основний борг, 1200,34 грн 3% річних та 1653,91 грн інфляційних втрат.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов договору №2022-07/Ог-20 про надання послуг із прибирання, часткового обслуговування та ремонту багатоквартирного будинку №20 по вул. Івана Огієнка у м.Луцьку від 01.03.2022.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 07.04.2026 у справі №903/124/26 задоволено позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Корпач Вікторії Валеріївни до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Огієнка 20» про стягнення 112660,25 грн. в т.ч.: 109806,00 грн основний борг, 1200,34 грн 3% річних та 1653,91 грн інфляційних втрат, а також 3328грн витрат по сплаті судового збору та 10000 витрат за надання правничої допомоги.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.07.2026 апеляційну скаргу відповідача Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Івана Огієнка 20" на рішення Господарського суду Волинської області від 07.04.2026 у справі №903/124/26 – залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Волинської від 07.04.2026 у справі № 903/124/26 залишити без змін.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, за змістом ч. 4 ст. 75 ГПК України учасники господарського процесу звільненні від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляд іншої господарської, цивільної чи адміністративної справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.
Водночас, відповідно до ч. 7 ст. 75 ГПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді іншої справи.
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. 
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі №917/1345/17 вказано, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
У постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №761/29966/16-ц вказано, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Верховний Суд у постанові від 16.05.2023 у cправі №910/16093/18 сформував з цього приводу наступну правову позицію, яка на даний час не була зміненою: "Правова оцінка обставин справи, здійснена іншим судом не має преюдиційного значення. Преюдицію мають виключно ті обставини, які суд безпосередньо дослідив і встановив.
Відтак суд у кожному випадку має дослідити та оцінити чи має місце правова оцінка чи преюдиційні обставини. Верховний Суд, з огляду на принципи господарського судочинства, які закріплені у пунктах 1, 4 частини третьої статті 2, статей 13, 73 - 80 ГПК України, висновує, що обставини справи, які встановлені у рішенні, мають оцінюватись судом під час розгляду даної справи у чіткому дотриманні статей 75, 76 і 86 ГПК України та з урахуванням того, що жодний доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили, а суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 86 ГПК України)".
Судом встановлено, що в постанові Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.07.2026 було зроблено правову оцінку обставинам справи, а саме щодо обставин укладання, виконання та здійснення оплати за виконані роботи на підставі оспорюваного договору, що включає преюдиційність даного судового рішення у даній справі.
Це підтверджується тим, що суд першої та апеляційної інстанції встановили у справі № 903/124/26 наступні обставини, а саме :
Укладений між ОСББ "Івана Огієнка 20" та ФОП Корпач В.В. договір № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 за своєю правовою природою є договором про надання послуг.
Факт укладення між ОСББ «Івана Огієнка 20» та ФОП Корпач В.В. договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 сторонами не заперечувався.
Разом з тим, апеляційна інстанція встановила, щодо повноважень особи, яка підписала договір від імені ОСББ, який протягом тривалого часу приймав результати виконання договору, здійснював оплату наданих послуг та користувався їх результатами, чим фактично схвалив укладений правочин у розумінні статті 241 ЦК України.
Щодо відсутності підпису замовника на окремих актах приймання-передачі виконаних робіт (послуг), апеляційна інстанція погодилась з висновком місцевого господарського суду, що більшість таких актів були фактично оплачені відповідачем. Здійснення оплати свідчить про прийняття наданих послуг, погодження їх обсягу та вартості, а також підтверджує відсутність заперечень щодо якості їх виконання.
Саме по собі не підписання актів за відсутності обґрунтованої відмови від його підписання не спростовує факту надання послуг та не звільняє замовника від обов`язку їх оплати. 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у справі № 910/5352/21, відповідно до якої не підписання замовником актів приймання виконаних робіт (наданих послуг) без надання вмотивованої відмови у встановлений договором або законом строк не може бути безумовною підставою для звільнення від обов`язку оплати фактично наданих послуг (виконаних робіт), оскільки визначальним є реальність господарської операції, а не формальне оформлення первинних документів.
Отже, враховуючи чинність договору, факт надання та прийняття послуг, а також відсутність доказів належного виконання ОСББ «Івана Огієнка 20» обов`язку щодо їх повної оплати, суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріалами справи №903/124/26 підтверджують належне виконання ФОП Корпач В.В. своїх зобов`язань за договором про надання послуг 01.03.2022, тоді як у ОСББ «Івана Огієнка 20» виник обов`язок оплатити вартість отриманих послуг у повному обсязі відповідно до умов договору. 
Крім того, положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Частинами 1 і 2 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).
Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80- 82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однак якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду.
Аналогічна права позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод . У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17).
У постанові Верховного Суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21 зазначено, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19.
Фактично уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі №908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).
Верховний Суд у постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 уточнив зазначений висновок, сформулювавши свій висновок таким чином: «Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача…».
Отже, з вище викладено слідує, що позивачем сплачувались грошові кошти на виконання умов договору про надання послуг №2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 тоді, як позивач не просить застосувати наслідки недійсності вказаного правочину, а обрання позивачем неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Разом з тим, відповідач, подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки ОСББ «Огієнка,20» звернулось до господарського суду 26 березня 2026, а тому пропущений строк звернення до суду, який передбачений ст.257 ЦК України – три роки. Заяви про поновлення строку позовної давності ОСББ «Огієнко ,20» до суду не подана, а тому просить суд застосувати до позивача наслідки пропуску позовної давності , у зв`язку з чим відмовити в позові.
Положеннями ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язують його початок.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.
Згідно з ст.257 ЦК України загальний строк позовної давності для захисту порушеного права встановлено тривалістю у три роки.
Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
У пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, та буде встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту (відповідну правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 27.05.2014 у справі № 3-23гс14).
Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: має юридичний склад; означає сплив строку; має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; застосовується лише за ініціативою сторони спору.
Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Дана позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 10.04.2019 року у справі № 6/8-09, від 04.06.2018 року у справі № 920/225/17, від 25.01.2018 року у справі № 910/7394/17.
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Позивач у додаткових письмових поясненнях за вх.№01-87/2485/26 від 04.05.2026 обґрунтував причини пропуску строку позовної давності для звернення з даним позовом з наступних підстав:
Відповідно до пояснювальної записки до проекту Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)" зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 запроваджено карантинні заходи з метою протидії поширенню коронавірусу COVID-19. Також запроваджені обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19 і на рівні територіальних одиниць, у тому числі встановлений режим надзвичайної ситуації у кількох областях України.
При цьому, до основних положень законопроекту було віднесено, зокрема, запровадження підтримки для працівників та роботодавців в умовах поширення коронавірусу COVID-19; розширення підстав для продовження процесуальних строків встановлених судом або законом; забезпечення здійснення виплати соціальної допомоги, продовження строку звернення за соціальною допомогою та строків виплат соціальної допомоги; відтермінування подання звітів, статистичної інформації до контролюючих органів. 
Такі законодавчі зміни були спрямовані на забезпечення права особи на судовий захист, шляхом продовження строків позовної давності. 
Законом України від 30.03.2020 року №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" Документ сформований в системі «Електронний суд» 01.05.2026 2 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". 
Згідно Закону України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» внесено зміни до законодавчих актів України. 
Відтак, розділ IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 18-22, ст. 144) доповнено пунктом 7 такого змісту: "7.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, який відповідними постановами Кабінету Міністрів України продовжувався. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Враховуючи вище викладене позивач просить відмовити в застосування строків позовної давності. 
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. 
З урахуванням дії карантину з 12.03.2020 по 30.06.2023, перебіг строку позовної давності у даній справі був продовжений на відповідні періоди, у зв`язку з чим строк звернення до суду не сплив.
За встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що за позовною вимогою про визнання недійсним договору №2022-07-Ог-20 від 01.03.2022 правові підстави застосування строку позовної давності відсутні. 
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 15 000 грн. з позивача, судом враховано наступне:
Частина 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу:
1) за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу);
2) зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи;
3) загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у ч. 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат;
4) під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд, з урахуванням вимог ст.ст. 123, 124, 126, 129 ГПК України дослідивши надані заявником докази на підтвердження об`єму наданих послуг, встановив, що надання відповідачу правничої допомоги підтверджується доданими до заяви доказами, а саме: договором про надання правничої допомоги від 06.04.2026, додатком про надання правової допомоги №1 від 06.04.2026, актом наданих послуг за №1 від 08.04.2026 на суму 15 000 грн., 
Отже, суд встановив, що між адвокатом Голошвою Володимиром Лук`яновичем та Корпач Вікторією Валеріївною (замовник) укладено договір про надання правничої допомоги від 06.04.2026. 
Згідно умов п. 1.1. договору визначено, що замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу.
Відповідно до п.п 2.2 договору визначено, що послуги надаються замовнику шляхом захисту/підготовки всіх необхідних документів для захисту інтересів «замовника» у судових засіданнях Господарського суду Волинської області.
Згідно акту виконаних робіт від 08.04.2026, який укладений між сторонам договору про надання правничої допомоги та розрахунок сума гонорару за надану правничу допомогу у справі становить 15 000 грн.
Згідно ордеру серії АС №1181654 від 06.04.2026 Корпач В.В на підставі договору про надання правничої допомоги від 06.04.2026 у Господарському суді Волинської області Голошва Володимир Лук`янович є адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально (Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №218 від 29.08.2002 видане Волинською обласною КДКА на підставі рішення №35 від 29.08.2002) (а.с.147) 
Суд бере до уваги висновок, зазначений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 зі справи №922/445/19. В абзацах другому та третьому пункту 6.5 цієї постанови зазначено, що згідно зі змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу).
Судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч. 4 ст. 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020р. у справі №910/13071/19).
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі “Схід/Захід Альянс Лімітед” проти України” (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Як зазначалось вище, суд не має підстав втручатися в договірні відносини між адвокатом і клієнтом, регулювати чи змінювати їхні домовленості. Натомість завдання суду - визначити обґрунтованість розміру витрат на правову допомогу і обсяг наданих адвокатом послуг, відшкодування яких покладається на іншу сторону спору.
Відповідно до Постанови Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 року за справою №922/445/19, суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.
Водночас відповідно до ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5, 6 ст.126 Кодексу).
В розумінні положень згаданих норм законодавства, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. 
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у вищенаведеній нормі.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що суд не зобов`язаний керуватися тими внутрішньо національними розцінками і критеріями, з яких виходять Уряд і заявник на підтримку відповідних аргументів; він керується свободою розсуду відповідно до того, що він вважає за справедливе.
Слід зауважити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На думку суду, витрати на оплату послуг адвоката є дійсними та необхідними, про що йшлося вище, проте їх розмір не може вважатись розумним, оскільки не є повністю співмірним зі складністю справи, а також складністю і обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
В даному випадку позивачем надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та який підтверджується матеріалами справи. Проте, аналізуючи розмір заявлених до стягнення з позивача витрат, суд враховує, що відносини між сторонами, на підставі яких подано позовну заяву, виникли на підставі договору надання послуг. Тобто, на переконання суду, справа №903/305/26 є нескладною з огляду на встановленні обставини справи.
Отже, покладення всіх понесених стороною судових витрат на іншу сторону не може бути надмірним тягарем для іншої сторони, а відтак розмір витрат за здійснення представництва клієнта в суді у сумі 15 000 грн. на думку суду, є завищеним та не відповідає зазначеним вище критеріям.
Під час розгляду справи у порядку господарського судочинства, враховуючи принцип змагальності та обов`язок доказування у справі з огляду на приписи статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вище зазначене оцінку співмірності суми витрат зі складністю та об`ємом справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, беручи до уваги обсяг наданих правових послуг, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнути їх з позивача у розмірі 10 000 грн. 
На думку суду, такий розмір відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру і ці витрати є співмірні з наданими адвокатом послугами.
Судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 226, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,
ВИРІШИВ:
1. У позові відмовити.
2. Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Івана Огієнка,20” (43 005, Волинська обл., Луцький район, м. Луцьк, вул. Огієнака Івана, буд. 20, код ЄДРПОУ 44623693) на користь Фізичної особи-підприємця Корпач Вікторії Валеріївни ( АДРЕСА_2 ) 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.
Повний текст рішення складено
22.07.2026

Суддя В. М. Дем`як