ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

09 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/6210/25
Головуючий у першій інстанції – Гагаріна Т. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1270/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н. В.,
суддів Луговця О. А., Шитченко Н. В.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та її представника - адвоката Вертелецької Лесі Анатоліївни на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 березня 2026 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі по тексту – АТ «Сенс Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 500841419 у розмірі 81339,96 грн, з яких: 46398,52 грн – заборгованість по тілу кредиту; 34941,44 грн – заборгованість по відсотках та суму сплаченого судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 15.10.2020 між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем укладено угоду про споживчий кредит № 500841419. 
12.08.2022 загальними зборами затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».
Банк належним чином виконав свій обов`язок перед відповідачем щодо надання кредиту, проте відповідач зобов`язань за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 27.05.2025 утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 81 339,96 грн.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20.03.2026 позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №500841419 від 15.10.2020 у розмірі 81 339,96 грн та витрати з оплати судового збору у сумі 2422,40 грн.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідачем належним чином не виконано зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подано до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а в разі підтвердження апеляційним судом порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Посилається на незаконність рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Вважає, що судом першої інстанції їй не надано повноцінної можливості скористатися послугами безоплатної правничої допомоги, проігноровано заяву її представника призначеного Східним міжрегіональним центром з надання безоплатної правничої допомоги про відкладення судового засідання, чим позбавлено можливості навести аргументи та доводи у даній справі, також суд першої інстанції позбавив її можливості скористатися правом подачі відзиву на позову заяву.
Стверджує, що позивачем не надано копію кредитного договору та додатки до нього, а лише оферта та акцепт пропозиції на укладення договору, тому відсутні підстави вважати, що між нею та банком погоджено умови кредитного договору. Відсутність копії кредитного договору свідчить про відсутність між сторонами правовідносин такого характеру та про можливість стягнення заборгованості за кредитним договором, також відсутні погоджені сторонами в двосторонньому порядку нарахування процентів за користування коштами та порядку погашення, нараховані позивачем до стягнення відсотки за користування коштами у визначеному розмірі є незаконними.
Наголошує на тому, що позивачем суду надано не належним чином оформлений розрахунок заборгованості, що позбавляє перевірити правильність його розрахунку. Також меморіальний ордер не є первинним документом та не може бути належним доказом по справі, оскільки сформований та підписаний уповноваженою особою банку при подачі позову до суду, тому відсутні докази передачі їй грошових коштів.
Зазначає, що наведені позивачем у позовній заяві обставини, не свідчать про її волевиявлення на укладення угоди про надання споживчого кредиту. Відсутність вказаних доказів позбавляє правової можливості встановити факт ознайомлення її з вказаними умовами надання кредитних послуг та їх підписання, що є обов`язковим у разі пред`явлення позивачем вимоги щодо стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання.
Звертає увагу суду на те, що позивачем завищено нараховані відсотки по кредиту в сумі 34 941,44 грн. Наявність у кредитора можливості стягувати, із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, проценти перетворюються на непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. 
Заборгованість по відсотках, є не співмірною сумі кредиту за договором, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором. 
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, представником ОСОБА_1 – адвокатом Вертелецькою Л. А. подано до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити АТ «Сенс Банк» в задоволенні позовних вимог.
Посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення.
Зазначає, що відповідачем взято в 2020 році кредит готівкою в АТ «Альфа-Банк» в сумі 15 000,00 грн, а не як зазначає позивач 56 516,90 грн і взята не для погашення попереднього кредиту, як зазначає позивач, а на власні потреби. Жодних кредитів до 2020 року відповідач у позивача не брала. Взятий кредит в сумі 15 000,00 грн відповідач виплатила ще в 2022 році.
Стверджує, що не підписувала документи, додані позивачем до позовної заяви, а саме: оферта на укладення угоди про надання кредиту №500841419; графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх платежів; паспорт споживчого кредиту; повідомлення про доходи позичальника (для найманих працівників); клопотання про реструктуризацію заборгованості; анкета-заява. Наявний підпис на зазначених документах в графі «Позичальник» відповідачу не належить та є підробленим, про що відповідачем подано до Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області заяву про вчинення АТ «Альфа Банк» (наразі АТ «Сенс Банк») щодо ОСОБА_1 кримінального правопорушення.
Вважає, що ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Вказує, що 07.01.2026 розгляд справи не відбувся по причині відкладення за заявою відповідача від 07.01.2026, в якій вона просила суд надати їй час для ознайомлення з матеріалами та можливості скористатися правовою допомогою. Розгляд справи відкладено до 08:45 13.02.2026. 13.02.2026 розгляд справи не відбувся в зв`язку з заявою представника відповідача про надання часу для ознайомлення з матеріалами справи. Розгляд справи відкладено до 10:30 20.03.2026, оскільки представник відповідача не зміг взяти участь в судовому засіданні через особисті сімейні обставини, про що до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області подано відповідну заяву з проханням відкласти судове засідання на іншу дату, проте справу розглянуто у відсутність відповідача та його представника, що позбавило відповідача можливості надати суду свої заперечення проти позовних вимог, тому відповідач позбавлений можливості подати до суду першої інстанції докази, з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
До позовної заяви не додано позивачем ні самої угоди про надання споживчого кредиту №500841419 від 15.10.2020, яка як зазначено в оферті є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», ні договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Відтак суд першої інстанції не міг перевірити ні сам факт укладення вказаних договорів між позивачем та відповідачем, ні надати оцінку умовам даних договорів та зіставити їх з обґрунтуванням позовних вимог, особливо враховуючи той факт, що позовна заява взагалі не містить жодного обґрунтування розрахунку заборгованості, а сам розрахунок заборгованості містить ряд неузгодженостей та незрозумілих за походженням сум. 
В розрахунку заборгованості міститься графа «заборгованість загальна сума» 64 646,92 грн, яка згідно цього ж розрахунку складається із суми загальної помісячної заборгованості за період з 16.10.2020 по 16.05.2025. Сума ж місячної загальної заборгованості становить: заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками за користування кредитом, заборгованість за комісією за обслуговування кредиту, заборгованість за пенею, заборгованість за штрафом, заборгованість за неустойкою, проте сума зазначена в позовній заяві до стягнення становить 81 339,96 грн, яка згідно позовних вимог складається з: 46 398, 52 грн - заборгованість за тілом кредиту, 34 941,44 грн - заборгованість по відсоткам. Згідно графи «заборгованість за тілом кредиту» розрахунку заборгованість за тілом кредиту становить 29 705,48 грн, що не відповідає зазначеній в позові сумі – 46 398,52 грн.
Крім того, на підтвердження суми заборгованості позивачем долучено розрахунок, в якому вказано про те, що борг за кредитним договором № 500841419 станом на 27.05.2025 становить 81 339,96 грн. Розрахунок складений головним експертом Петренком К. Ю., проте не зазначено якого відділу та якого підприємства, установи чи організації, вказаний розрахунок не містить його підпису та не містить печатки АТ «Сенс-Банк».
Вказує на те, що до позову позивачем долучено виписки по особовим рахункам № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , проте не зазначено ким вони складені та які також не містять ні підпису посадової особи, ні печатки АТ «Сенс-Банк».
Звертає увагу на те, що в меморіальному ордері № 888375 від 16.10.2020, наданому позивачем у якості доказу, містяться відомості про перерахування платником ОСОБА_1 з рахунку № НОМЕР_3 в АТ «Сенс Банк» грошових коштів у розмірі 56 516,90 грн, призначення платежу - надання кредиту за кредитним договором № 500841419 від 15.10.2020 на рахунок № НОМЕР_4 в АТ «Сенс Банк», отримувачем яких також зазначено ОСОБА_1 . У даному меморіальному ордері відсутні підписи касира (бухгалтера) та печатка банку, при цьому зазначений банк як платника так і отримувача в одній особі - АТ «Сенс Банк», тоді як станом на 16.10.2020 банк іменувався АТ «Альфа-Банк», а рішення про зміну найменування банку прийнято 12.08.2022.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Пунктом 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що на підтвердження заявлених вимог позивачем надано копію оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 500841419 від 15.10.2020, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 пропонувала АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту, підставою для якої є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та банком (а.с. 42).
У розділі І указаної оферти визначено умови споживчого кредиту, якими є: тип кредиту «Кредит готівкою», сума кредиту 56 516,90 грн, процентна ставка фіксована, яка може бути змінена шляхом укладення відповідної додаткової угоди, розміром 23,00 % річних, строк кредиту 60 міс.
Відповідно до п. 3, 2 Розділу І цієї оферти кредит надається позичальнику для власних потреб в розмірі 56 516,90 грн шляхом переказу коштів на рахунок № НОМЕР_5 , відкритий в АТ «Альфа-Банк». Дата повернення кредиту 16.10.2025. Для повернення заборгованості за угодою запропоновано використовувати рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в банку.
У вищевказаній оферті також запропоновано визначити в додатку № 1 до цієї угоди, що є невід`ємною частиною угоди, детальний розпис складових загальної вартості кредиту, реальної річної процентної стави; графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування; сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою.
У доданому до позовної заяви паспорті споживчого кредиту, в якому викладено основні умови, відповідно до якого відповідачу надавався безготівковий споживчий кредит у розмірі 56 516,90 грн строком на 60 місяців. До умов договору застосовується процентна ставка 23,00 % річних. Також у паспорті передбачені наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язання за договором, а саме штрафи за прострочення внесення суми мінімального платежу: за кожне прострочення платежу, що триває від 1 до 4 днів 200 грн; за кожне прострочення платежу, що триває 5 та більше днів 400 грн (а.с. 43).
Акцептом пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №500841419 від 15.10.2020 прийнято пропозицію ОСОБА_1 на укладення угоди про надання споживчого кредиту з вищенаведеними умовами.
До угоди про надання кредиту № 500841419 від 15.10.2020 додано додаток № 1, який містить детальний розпис складових загальної вартості кредиту, реальної річної процентної ставки, графік платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою. Указаним графіком також визначено мінімальний щомісячний платіж і термін його внесення на рахунок № НОМЕР_1 (а. с. 42).
На підтвердження надання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 56 516,90 грн до позовної заяви додано копію меморіального ордеру № 888375 від 16.10.2020 та виписки по особовим рахункам з 15.10.2020 по 27.05.2025 (а.с. 7-24, 25).
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом загальна заборгованість ОСОБА_1 відповідно до кредитного договору № 500841419 від 15.10.2020 станом на 27.05.2025 становить 81 339,96 грн, з яких: 46 398,52 грн – заборгованість по кредиту, 34 941,44 грн – заборгованість по відсотках (а.с. 25 зворот - 26).
Відповідно до витягу з державного реєстру банків від 02.12.2022 Акціонерне товариство «Альфа-Банк» 01.12.2022 змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (а.с. 40 зворот).
Задовольняючи позовні вимоги суд прийшов до висновку, що відповідачем належним чином не виконано зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.
Проте з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись суд апеляційної інстанції, оскільки до таких висновків суд першої інстанції прийшов за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, враховуючи наступне.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із статтею 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразовим ідентифікатором та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Отже із аналізу вищезазначених норм матеріального права суд робить висновок, що договір, який укладається його сторонами в електронній формі, безумовно повинен містити електронний цифровий підпис, зокрема, у конкретному випадку позичальника або електронний підпис одноразовим ідентифікатором сторони, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надісланий іншій стороні цього договору (позикодавцю).
У справі, що переглядається апеляційним судом, спірним є питання наявності у ОСОБА_1 перед АТ «Сенс Банк» заборгованості за угодою про надання споживчого кредиту № 500841419 від 15.10.2020.
Судом встановлено, що в розділі І оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 500841419 від 15.10.2020 визначено умови споживчого кредиту, якими є: тип кредиту «Кредит готівкою», сума кредиту 56 516,90 грн, процентна ставка фіксована, яка може бути змінена шляхом укладення відповідної додаткової угоди, розміром 23,00 % річних, строк кредиту 60 міс.
Відповідно до п. 3, 2 Розділу І цієї оферти кредит надається позичальнику для власних потреб в розмірі 56 516,90 грн шляхом переказу коштів на рахунок № НОМЕР_5 , відкритий в АТ «Альфа-Банк». Дата повернення кредиту 16.10.2025. Для повернення заборгованості за угодою запропоновано використовувати рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в банку.
У розділі ІІІ вказаної оферти зазначено, що кредит надається для повернення заборгованості за кредитним договором № 501209490 від 24.11.2019.
Згідно з меморіальним ордером № 888375 від 16.10.2020 платник – ОСОБА_1 , банк платника АТ «Сенс Банк», отримувач – ОСОБА_1 , банк отримувача АТ «Сенс Банк», призначення платежу – надання кредиту за кредитним договором № 500841419 від 15.10.2020.
Колегія суддів приходить до висновку, що кредит за офертою на укладення угоди про надання кредиту № 500841419 від 15.10.2020 надано на повернення заборгованості за кредитним договором № 501209490 від 24.11.2019.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Проте АТ «Сенс Банк» не надало суду кредитного договору № 501209490 від 24.11.2019, який є первісним кредитом на погашення якого спрямовано кошти за офертою на укладення угоди про надання кредиту № 500841419 від 15.10.2020.
Крім того, позивачем не надано Договору про надання споживчого кредиту №500841419 від 15.10.2020, як це зазначено в оферті і є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», оскільки в оферті міститься пропозиція про врегулювання всіх відносин між позичальником та Банком, що не врегульовані Угодою, запропоновано врегулювати Договором, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, додатково до тих, що вказані в Угоді, і є невід`ємною частиною Угоди та діюча редакція якого розміщена на сайті Банку: www.alfabank.ua (а.с. 42).
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Згідно з пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Зазначений висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16, від 27 лютого 2025 року у справі № 522/18779/15.
Разом з тим, зазначені в позовній заяві обставини є лише твердженням позивача, оскільки підтверджуються лише створеними останнім доказами та доказами створеними самим кредитором, які неможливо перевірити.
В розрахунку заборгованості міститься графа 78 «поточна заборгованість» 64 646,92 грн, яка згідно цього ж розрахунку складається із суми загальної помісячної заборгованості за період з 16.10.2020 по 16.05.2025. Сума ж місячної загальної заборгованості становить: заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками за користування кредитом, заборгованість за комісією за обслуговування кредиту, заборгованість за пенею, заборгованість за штрафом, заборгованість за неустойкою, проте сума зазначена в позовній заяві до стягнення становить 81 339,96 грн, яка згідно позовних вимог складається з: 46 398, 52 грн - заборгованість за тілом кредиту, 34 941,44 грн - заборгованість по відсоткам. Згідно графи «заборгованість за тілом кредиту» рядок 77 розрахунку, заборгованість за тілом кредиту становить 29 705,48 грн, що не відповідає зазначеній в позові сумі – 46 398,52 грн.
Крім того, долучені виписки по особовим рахункам № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , проте не зазначено ким вони складені, підпису посадової особи, печатки АТ «Сенс-Банк». Наданий позивачем в якості доказу меморіальний ордер № 888375 від 16.10.2020, містить відомості про перерахування платником ОСОБА_1 з рахунку № НОМЕР_3 в АТ «Сенс Банк» грошових коштів у розмірі 56 516,90 грн, призначення платежу - надання кредиту за кредитним договором № 500841419 від 15.10.2020 на рахунок № НОМЕР_4 в АТ «Сенс Банк», отримувачем яких також зазначено ОСОБА_1 , проте меморіальному ордері відсутні підписи касира (бухгалтера) та печатка банку, щодо проведеного платежу, при цьому зазначений банк як платника так і отримувача в одній особі - АТ «Сенс Банк», тоді як станом на 16.10.2020 банк іменувався АТ «Альфа-Банк», а рішення про зміну найменування банку прийнято 12.08.2022.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є клієнтом банку, тому в розпорядженні АТ «Сенс Банк» була наявна уся кредитна інформація щодо неї. 
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Отже, з огляду на те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг, саме на банк покладається обов`язок дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні правочину з певним обмеженням дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції внаслідок неправильно наданої оцінки наявним в матеріалах справи доказам та неправильного застосування норм матеріального права, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
При цьому, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК України).
Таким чином, встановивши неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у спірних правовідносинах, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів приходить переконання про необхідність скасування оскаржуваного рішення навіть за відсутності відповідних доводів апеляційної скарги.
З огляду на викладене, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з постановленням нового рішення судом апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог.
При зверненні до суду з апеляційними скаргами ОСОБА_1 та подану її представником - адвокатом Вертелецькою Л. А. сплачено судовий збір у розмірі 4542,00 грн (а.с.154, 179) та в розмірі 3633,60 грн (а.с. 180).
У зв`язку із задоволенням апеляційних скарг з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4542,00 грн та 3633,60 грн, загальною сумою 8175,60 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника - адвоката Вертелецької Лесі Анатоліївни - задовольнити.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 20 березня 2026 року - скасувати.
В задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4542,00 грн та 3633,60 грн, загальною сумою 8175,60 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 09.07.2026.

Головуючий Судді :