ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/7741/25
Номер провадження 22-ц/818/2431/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю, Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
заявника ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_1 адвоката Соловей Л. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 01 грудня 2025 року в складі судді Шевченка С.В. по справі № 644/7741/25 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора, Харківська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю, заінтересовані особи Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора, Харківська міська рада.
Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який був зареєстрований та проживав по АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина - двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_2 не має, заповіту ОСОБА_2 не складав. 
Оскільки вона проживала разом із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вона звернулася до Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте Постановою державного нотаріуса від 03 вересня 2025 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Посилаючись на необхідність оформлення прав на спадкове майно, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з січня 2020 року по день смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 01 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
Встановлено факт, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з січня 2020 року по день смерті ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з доведеності факту, що заявниця проживала разом зі спадкодавцем однією сім`єю понад 5 років, цей факт повністю підтверджений належними та допустимими доказами в їх сукупності.
На вказане судове рішення 16 січня 2026 року Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким заяву залишити без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована існуванням спору про право, який має розглядатися в порядку позовного провадження, оскільки наявні передумови для визнання спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_2 , відумерлою спадщиною на підставі ч. 1 ст. 1277 ЦК України.
Вказувала, що Харківській міській раді не було надіслано ані електронний, ані паперовий примірник заяви ОСОБА_1 з додатками, що унеможливило складання правової позиції у даній справі.
Заявником не надано доказів постійного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків. Посилання заявника на придбання ним та спадкодавцем блендеру та пральної машини протягом п`яти років, не є достатніми доказами їх спільного введення господарства. Також надані заявником копії квитанцій про оплату згаданих вище побутових пристроїв не містять інформації про покупців, а також для застосування за якою адресою вони були придбані. 
Заявник не зазначає, а у резолютивній частині судового рішення не встановлено, за якою саме адресою вони з ОСОБА_2 мешкали понад п`ять років однією сім`єю на час відкриття спадщини.
23 березня 2026 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін. 
В обґрунтування відзиву зазначено, що нею надано належні докази, які суд дослідив та надав їм оцінку відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України.
Вказувала, що ними як подружжям було придбана саме та побутова техніка, що була необхідною на той час. Питання проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 було обміркованим та відповідальним, оскільки у неї не залишилось близьких родичів, що обумовило необхідність людини для створення родини.
Будинок АДРЕСА_3 знаходиться поряд з трасою на м. Чугуїв й перебував під обстрілами. Через поганий стан здоров`я матері ОСОБА_2 вони не могли нікуди виїхати та вимушені були проживати в квартирі. До теперішнього часу у будинку люди проживають тільки на декількох поверхах, а тому було допитано лише 2 свідків, які знають про її з ОСОБА_2 сім`ю.
У судове засідання апеляційного суду представники заінтересованих осіб ХМР та Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 09 липня 2026 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників,: 
Четвертою Харківською міською державною нотаріальною конторою отримано в електронному кабінеті 18 квітня 2026 року (а.с. 134, т. 1); 
Харківською міською радою отримано в електронному кабінеті 18 квітня 2026 року (а.с. 183, т. 1).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, заявника ОСОБА_1 та її представника адвоката Соловей Л. М., які заперечували проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради слід залишити без задоволення, виходячи з такого.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 (а.с. 11).
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_2 (а.с. 49). 
13 серпня 2025 року з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до державного нотаріуса звернулась ОСОБА_1 , заведено спадкову справу № 494/2025 (а.с. 29).
Відповідно до даних Спадкового реєстру інформація про складені ОСОБА_2 заповіти відсутня (а.с. 32 -34).
Станом на час смерті ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 .(а.с. 44).
ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 (а.с.20).
Постановою Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори від 03 вересня 2025 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 24).
Згідно договору-замовлення на організацію поховання від 17 березня 2024 року та посвідченням Пісочинського КП «Ритуал-Сервіс» від 01 березня 2025 року, похованням ОСОБА_2 займалася ОСОБА_1 (а.с. 63,64).
Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 підтвердили факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2020 року по день смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свідок ОСОБА_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_5 , був сусідом ОСОБА_2 та знав про обставини його життя, пояснив, що спочатку ОСОБА_2 проживав з матір`ю, потім познайомився з ОСОБА_1 та вони почали проживати разом як чоловік та жінка, як одна сім`я. Вони вели спільне господарство, купували побутову техніку. Зі слів ОСОБА_2 у них з ОСОБА_1 був спільний бюджет. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, у нього була хвороба серця, ОСОБА_1 займалася його похованням.
Свідок ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , був сусідом ОСОБА_2 та знав його з 1993 року пояснив, що ОСОБА_2 проживав разом з матір`ю та батьком, крім батьків у нього нікого не було. Спочатку помер батько, потім померла мати. У ОСОБА_2 в 2019-2020 роках, точного року він не пам`ятає, з`явилася жінка ОСОБА_6 , яка на початку 2020 року стала проживати разом з ОСОБА_2 та його матір`ю. ОСОБА_2 казав йому, що це його дружина. Вони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка, вели спільний побут. На початку війни померла мати ОСОБА_2 і ОСОБА_6 разом з ОСОБА_2 стали проживати вдвох в квартирі ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості, пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що під час розгляду справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець у справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, у частині другій статті 318 ЦПК України) (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року в справі № 569/4466/23).
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (постанова Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18)).
За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
У статті 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
Під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати норми частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен настати на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
Подібні за змістом висновки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) зазначено, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Необхідною умовою для встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини є доведеність факту спільного проживання заявника та спадкодавця, як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період не менше ніж п`ять років.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 243/1073/23 (провадження № 61-18172св23).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_2 більше п`яти років до дня його смерті, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи заявника та подані ним докази, дійшов загалом мотивованого висновку про доведеність належними, достатніми та допустимими доказами факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем однією сім`єю, ведення з ним спільного господарства, спільного побуту, наявності у них взаємних прав та обов`язків більше п`яти років до моменту смерті спадкодавця.
Щодо доводів касаційної скарги Харківської міської ради про те, що суди допустили порушення норм процесуального права, зокрема не залишили заяву ОСОБА_1 без розгляду на підставі статей 294, 315 ЦПК України, колегія суддів зазначає таке.
У частині першій статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з частиною першою статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
Відумерлість спадщини означає, що на спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця, ніхто зі спадкоємців в силу різних причин не претендує, або спадкоємці взагалі відсутні, внаслідок чого (неможливості спадкування) територіальна громада за місцем відкриття спадщини на підставі рішення суду стає законним правонаступником (не спадкоємцем) померлої особи в частині тих прав та обов`язків, які залишилися після її смерті. 
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 545/844/23).
Визначальне значення під час розгляду заяви про встановлення певних фактів, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки, має значення наявність чи відсутність спору між спадкоємцями (постанова Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 640/10329/16-ц).
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір - це суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Отже, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права (постанова Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 641/683/23).
Суди мають встановлювати, між ким існує спір, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який оспорював би право заявника на прийняття спадщини, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.
Важливо, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (частина третя статті 42, частина четверта статті 294 ЦПК України).
До заінтересованих осіб належать особи, які беруть участь у справі та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають визнанню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб обумовлюється тим, що із визнанням обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.
Права заінтересованих осіб знаходяться у юридичному зв`язку із суб`єктивними правами заявників і зумовлюються визнанням обставин. Інтереси заінтересованих осіб можуть суперечити інтересам заявника. Отже, притягнення (вступ) цих заінтересованих осіб має важливе практичне значення, оскільки вони мають можливість у процесі розгляду справи про встановлення юридичного факту заявити про порушення чи оспорювання їхніх суб`єктивних прав.
У справі, що переглядається, Харківська міська рада, яка є заінтересованою особою, посилається на те, що з часу відкриття спадщини минуло більше одного року, а тому вправі звернутися із заявою у порядку статті 1277 ЦК України.
Доказів звернення Харківської міської ради до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою матеріали справи не містять.
Отже, на стадії оформлення спадщини спір про нерухоме майно, яке заявник вважає спадковим, не вирішується, тому немає підстав вважати, що ця заява містить спір про право власності на квартиру із Харківською міською радою. Наявність спадкоємців, які прийняли спадщину, унеможливлює визнання спадщини відумерлою (постанова Верховного Суду від 29 листопада 2024 року у справі № 691/517/23).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 01 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 липня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина