ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" липня 2026 р. Справа№ 911/508/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Коротун О.М. 
Майданевича А.Г. 

без виклику представників сторін
розглядаючи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «УСПІХ»
на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 року
у справі №911/508/26 (суддя - Ярема В.А.)
за позовом Фізичної особи-підприємця Гайдук Анастасії Олегівни
до Товариства з обмеженою відповідальністю «УСПІХ»
про стягнення 11 617,67 грн,- 

ВСТАНОВИВ: 
Фізична особа-підприємць Гайдук Анастасія Олегівна (далі – позивач) звернулася до Господарського суду Київської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «УСПІХ» (далі – відповідач) про стягнення 72 000,00 грн заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх усних договірних зобов`язань щодо сплати за поставлений товар.
09.03.2026 року до Господарського суду Київської області через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «УСПІХ» надійшов відзив на позовну заяву. До вказаного відзиву на позовну заяву було додано копію платіжної інструкції №13986 від 05.03.2026 року на суму 72 000,00 грн.
10.03.2026 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від ФОП Гайдук А.О. надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно з якою позивачка просила стягнути з відповідача 11 617,67 грн заборгованості, з яких 8 710,15 грн інфляційних втрат та 2907,52 грн 3% річних.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.04.2026 закрито провадження в частині стягнення 72000,00 грн, розгляд справи надалі здійснювався судом в частині заявлених до стягнення 8 710,15 грн інфляційних втрат та 2 907,52 грн 3% річних.
Рішенням Господарського суду Київської області від 07.04.2026 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «УСПІХ» на користь Фізичної особи-підприємця Гайдук Анастасії Олегівни: 8 710,15 грн інфляційного збільшення, 2 907,52 грн 3% річних, 2 662,40 грн судового збору та 6 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «УСПІХ» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.
Так, за твердженням представника скаржника, з урахуванням ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України строк оплати так і не став, оскільки, відповідач не отримував від позивача вимоги про оплату товару.
Водночас, представник скаржника вказав, що зважаючи на отриману позовну заяву відповідачем було здійснено повну оплату вартості поставленого товару в сумі 72 000,00 грн.
При цьому, представник скаржника зауважив, що у відповідності до домовленостей сторін позивач зобов`язувався здійснювати поставку товару окремими партіями згідно замовлень відповідача, а відповідач – прийняти товар та оплатити його вартість. А оскільки сторонами не було обумовлено строку оплати товару за усним договором поставки, то відповідне зобов`язання виникло у відповідача після отримання ним товару.
За таких обставин, представник скаржника вказав, що висновок суду про наявність прострочення є передчасним, а застосування ст. 625 Цивільного кодексу України – неправильним, і висновки суду про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3 % річних не відповідають фактичним обставинам справи.
Крім того, представник скаржника заперечив проти покладеного на відповідача розміру витрат на правничу допомогу, посилаючись на їх не співмірність, відсутність необхідності у частині заявлених послуг та невідповідність критеріям реальності і розумності.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2026року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «УСПІХ» на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 року у справі №911/508/26. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). 
19.05.2026 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник позивача просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 року у справі №911/508/25 без змін. 
Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що апеляційна скарга містить суперечливі позиції відповідача стосовно виникнення у нього зобов`язання зі сплати поставленого товару.
При цьому, представник позивача вказав, що за загальним правилом, обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов`язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 Цивільного кодексу України) виникає з моменту його прийняття.
Разом з цим, представник позивача зауважив, що безпідставним є посилання відповідача на застосування ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу, оскільки правовідносини між сторонами регулює ч. 1 ст. 692 цього кодексу.
20.05.2026 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника скаржника до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до яких представник скаржника, зокрема зазначив, що у ст. 530 Цивільного кодексу України охарактеризовані поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» і згідно з приписами її першої частини, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Крім того, представник скаржника зауважив, що оскільки позивач не направляв письмову вимогу про оплату з визначенням 7-денного строку, відповідач не перебував у стані прострочення.
Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/1807/26 від 08.07.2026 року, у зв`язку перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.22., 2.3.43. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/508/26.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2026 року сформовано колегію суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2026 року прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УСПІХ» на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 року у справі №911/508/26 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне. 
Як встановлено судом першої інстанції, та не заперечується скаржником, між позивачем та відповідачем було укладено усний договір поставки, відповідно до якого позивач зобов`язувався здійснювати поставку товару окремими партіями згідно із замовленнями відповідача, а відповідач — приймати поставлений товар і оплачувати його вартість.
На виконання зазначених домовленостей, позивач 19.08.2024 року та 07.01.2025 року поставила відповідачу дві партії товару – піддони у кількості по 300 шт. кожна, на загальну суму 72 000,00 грн, що
підтверджується видатковою накладною №10 від 19.08.2024 року та товарно-транспортною накладною №010 від 19.08.2024 року на суму 36 000,00 грн щодо поставки піддонів у кількості 300 шт, товарно-транспортною накладною №03 від 07.01.2025 року на суму 36 000,00 грн щодо поставки піддонів у кількості 300 шт (наявні в матеріалах справи).
Так, за твердженням позивача, відповідач вартість поставленого товару не оплатив, у зв`язку з чим позивач 06.02.2026 року звернулася до нього з письмовою вимогою про сплату заборгованості у розмірі 72 000,00 грн, яка сплачена не була, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 
Враховуючи вищевикладене між сторонами у даній справі у спрощений спосіб був укладений договір поставки (купівлі-продажу) товару, на виконання якого позивачем було поставлено товар на загальну суму 72 000 грн, а у відповідача виник обов`язок з його оплати.
Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частинами 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України унормовано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, а також інші юридичні факти.
Приписами ч. 1 ст. 639, ч. 1 ст. 641, ч.ч. 1, 2 ст. 642 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Тлумачення наведених норм свідчить, що договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У даних правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару корелює обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).
Стаття 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 1, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вищевказані видаткова накладна №10 від 19.08.2024 року, товарно-транспортні накладні №010 від 19.08.2024 року та №03 від 07.01.2025 року є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і підтверджують факт здійснення господарської операції, зокрема передачу товару позивачем і його прийняття відповідачем.
Водночас, колегія суддів зауважує, що скаржник отримання товару, його вартість та кількість не заперечує. 
Щодо твердження скаржника, що з урахуванням ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України строк оплати так і не став, колегія суддів відзначає наступне. 
Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Положеннями ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено наступне: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. ст. 251 - 253 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.11.2020р. у справі № 910/13071/19 вказала, що при визначенні строку (терміну) виконання зобов`язання судам необхідно враховувати загальні положення ЦК України про порядок визначення та обчислення строків (термінів), зокрема, щодо початку і закінчення строку (терміну), а також умови вчиненого сторонами спору правочину, на підставі якого виникло зобов`язання.
Враховуючи відсутність погодження строку оплати покупцем отриманого товару, а також виходячи зі змісту ч. 2 ст. 530, ч. 1 ст. 612, ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, обов`язок щодо оплати вартості отриманого товару виник у відповідача саме з моменту прийняття товару і підписання відповідних документів, а з наступного дня зобов`язання вважається простроченим.
Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що перебіг строку виконання грошового зобов`язання покупцем, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, за загальним правилом, якщо інше не передбачено таким договором, починається з моменту прийняття товару, або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки сторонами укладено договір у спрощений спосіб та іншого порядку обрахунків строку оплати товару не погоджено суд висновує, що положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України до відповідних правовідносин не застосовуються.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, підписання відповідачем видаткової накладної №10 від 19.08.2024 року та товарно-транспортної накладної №010 від 19.08.2024 року, а також товарно-транспортної накладної №03 від 07.01.2025 року, породжує для відповідача грошовий обов`язок щодо здійснення розрахунків за отриманий товар:
- згідно з видатковою накладною №10 від 19.08.2024 року та товарно-транспортною накладною №010 від 19.08.2024 року на суму 36 000,00 грн у строк до 19.08.2024 року включно;
- згідно з товарно-транспортною накладною №03 від 07.01.2025 року на суму 36 000,00 грн у строк до 07.01.2025 року включно.
Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Однак, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано скаржником, відповідач розрахунок за отриманий товар провів 05.03.2026 року, тобто з порушенням визначеного вище строку, під час розгляду цієї справи. 
Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Ст. 612 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.
Так, судом першої інстанцій вірно встановлено, що відповідач порушив умови договору щодо своєчасної та повної оплати вартості постановленого товару.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Колегія суддів перевіривши розрахунок позивача, погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача підлягає стягненню 8710,15 грн інфляційних втрат та 2907,52 грн 3% річних.
При цьому, скаржником не був наданий контр розрахунок штрафних санкцій. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог. 
Щодо розподілу витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справі, колегія суддів відзначає наступне. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ст. 123 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до вимог ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Клопотання про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
За положеннями п. 4 ст. 1, ч.ч. 3 та 5 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 ч. 1 ст. 1 Закону).
Відповідно до ст. 19 Закону видами адвокатської діяльності є:
- надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного,
- засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування в кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адмінвідповідальності під час розгляду справи про адмінправопорушення;
- надання правничої допомоги свідку в кримінальному провадженні;
- представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адмінправопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача в кримінальному провадженні;
- представництво інтересів фіз- і юросіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших держорганах, перед фіз- та юрособами;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
- надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Надані адвокатським об`єднанням послуги відносяться безпосередньо до послуг про надання правничої допомоги.
Відповідно до ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За приписами статей 123, 126 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, у заяві про зміну предмета позову Фізична особа-підприємець Гайдук А.О. вказано витрати на правничу допомогу в сумі 11 000,00 грн.
Відповідач в свою чергу, у відзиві на позовну заяву заперечив проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність зі складністю справи, відсутність необхідності у таких витратах та невідповідність їх розміру критеріям реальності та розумності. На думку відповідача, ринкова вартість послуги з підготовки та подання позовної заяви у цій справі становить 1 200,00 грн.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем, зокрема, надано: копію договору про надання правничої допомоги №06/02 від 06.02.2026 року, копію додаткової угоди №16/02 від 16.02.2026 року до договору про надання правничої допомоги, копію акта прийому-передачі наданих послуг №19/02 від 19.02.2026 року до договору про надання правничої допомоги на суму 7 000,00 грн, копію платіжної інструкції №8 від 20.02.2026 року на суму 7 000,00 грн, призначення платежу: оплата за послуги, згідно акту №19/02 від 19.02.2026 року, без ПДВ, копію додаткової угоди №06/03 від 06.03.2026 року до договору про надання правничої допомоги, копію акта прийому-передачі наданих послуг №06/03 від 06.03.2026 року до договору про надання правничої допомоги на суму 4 000,00 грн, копію платіжної інструкції №12 від 10.03.2026 на суму 4 000,00 грн, призначення платежу: оплата за послуги, згідно акту №06/03 від 06.03.2026 року, без ПДВ.
Додатковою угодою №16/02 до договору сторони дійшли згоди, що розмір винагороди за підготовку і подання позовної заяви визначений в сумі 7 000,00 грн. 
Разом з цим, додатковою угодою №06/03 сторони дійшли згоди, що розмір винагороди за подання заяви про уточнення позовних вимог становить 4 000,00 грн.
Так, відповідно до актів приймання-передачі наданих послуг №19/02 від 19.02.2026 року та №06/03 від 06.03.2026 року надані послуги з правової допомоги адвоката включають в себе:
- 7 000,00 грн – вартість підготовки та подання позовної заяви;
- 4 000,00 грн – вартість підготовки та подання заяви про уточнення позовних вимог.
Загальна вартість фактично наданих адвокатом послуг становить 11 000,00 грн.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19. 
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”).
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited" проти України (заява № 19336/04, п. 269) визначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 Цивільного кодексу України.
Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як "форма винагороди адвоката", але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.
Так, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5 – 7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (такий висновок міститься в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного суду від 12.01.2023 року у cправі № 911/272/21, від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21, від 20.12.2022 року у cправі № 910/6310/21).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Водночас, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, які застосовуються за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Аналогічний за змістом правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 910/17343/20 та постанові Верховного Суду від 15.06.2022 року у справі № 911/2652/17 (911/3581/20).
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 року у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 року у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 року у справі № 904/3583/19.
В даному випадку, як вже зазначалося, відповідачем також було заявлено заперечення проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність зі складністю справи, відсутність необхідності у таких витратах та невідповідність їх розміру критеріям реальності та розумності. 
При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, надані позивачем докази на підтвердження судових витрат, у тому числі акти приймання-передачі наданих послуг №19/02 від 19.02.2026 та №06/03 від 06.03.2026 на загальну суму 11 000,00 грн, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеній сумі, позаяк розмір таких витрат має бути не лише доведений та документально обґрунтований, а й відповідати наведеним вище критеріям розподілу судових витрат.
У той же час, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, виходячи з критеріїв складності справи, обсягу матеріалів, кількості підготовлених документів, користуючись певною можливістю розсуду при розподілі витрат на правничу допомогу суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо зменшення розміру судових витрат понесених Фізичною особою-підприємцем Гайдук Анастасією Олегівною у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та визначенням їх розміру, який підлягав відшкодуванню відповідачем у сумі 6000,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що суд першої інстанції покладаючи на відповідача витрати на правничу допомогу не звернув уваги на їх не співмірність, відсутність необхідності у частині заявлених послуг та невідповідність критеріям реальності і розумності.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення.
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи ст. 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта. 
Керуючись ст.ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ: 
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УСПІХ» на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 року у справі №911/508/26 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2026 року у справі №911/508/26 залишити без змін.
3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.
4. Матеріали справи № 911/508/26 повернути до Господарського суду Київської області. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім 

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич