ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 453/946/24
провадження № 61-3942св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року в складі судді Микитина В. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., 
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у вигляді інфляційних втрат.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 20 лютого 2019 року у справі № 453/467/17 позов задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8088 грн судових витрат у справі.
Постановою Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 21 квітня 2022 року, задоволено апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , рішення Сколівського районного суду Львівської області від 20 лютого 2019 року у вказаній справі скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - відмовлено. При цьому Львівський апеляційний суд у своїй постанові визначив право позивачки ОСОБА_1 , з урахуванням вартості проведених за особисті кошти робіт у квартирі її колишнього чоловіка ОСОБА_2 у сумі 54 737 грн вимагати від останнього грошової компенсації своїх внесків на капітальний ремонт квартири.
З такою вимогою позивачка ОСОБА_4 звернулася 05 вересня 2022 року у спосіб пред`явлення до відповідача ОСОБА_2 відповідного позову.
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 07 березня 2024 року у справі № 453/1073/22 позов задоволено частково, стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за проведення капітального ремонту квартири у розмірі 54 737 грн та 12 448,56 грн витрачених на оплату комунальних послуг, стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1055,60 грн судових витрат у справі.
Однак, капітальний ремонт у вказаній квартирі було проведено позивачкою ОСОБА_4 ще у квітні 2008 року, й відповідач ОСОБА_2 не вчиняв належних дій щодо сплати відповідної компенсації за проведення ремонту позивачці ОСОБА_4 у розмірі 54 737 грн. Зважаючи на те, що ремонтні роботи у вказаній квартирі було закінчено до кінця квітня 2008 року, то строк виконання наведеного грошового зобов`язання щодо повернення грошової компенсації з вартості таких робіт, на переконання позивачки ОСОБА_4 , почався з 01 травня 2008 року.
Зважаючи на те, що наведене грошове зобов`язання відповідачем ОСОБА_2 не виконано, то у позивачки ОСОБА_4 виникла необхідність подати до суду даний позов.
На підставі викладеного ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь інфляційні втрати (збитки) за період з 01 травня 2008 року по 07 березня 2024 року у розмірі 252 561,62 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у вигляді інфляційних втрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 612,13 грн інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання за період прострочення з 05 вересня 2022 року по 07 березня 2024 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за пред`явлення позовних вимог про відшкодування збитків у вигляді інфляційних втрат, пропорційно до їх задоволення, у сумі 66,12 грн.
Суд першої інстанції виходив з того, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Враховуючи обставини, встановлені постановою Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 453/467/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, про відмову у задоволенні таких позовних вимог, суд одночасно визначив право позивачки ОСОБА_1 , з урахуванням вартості проведених нею за особисті кошти робіт у квартирі АДРЕСА_1 , котра належить відповідачеві ОСОБА_2 , вимагати від останнього грошової компенсації своїх особистих внесків на капітальний ремонт квартири, у сумі 54 737 грн, без визначення при цьому строку пред`явлення такої вимоги, а також приймаючи до уваги рішення Сколівського районного суду Львівської області від 07 березня 2024 року у справі № 453/1073/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на капітальний ремонт квартири та оплату комунальних послуг, про часткове задоволення таких позовних вимог, суд вважав доведеним наявність у відповідача ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед позивачкою ОСОБА_4 у сумі 54 737 грн.
Оскільки законом не передбачено, в який саме спосіб та в якій формі повинна бути заявлена вимога кредитора до боржника, звернення у даному конкретному випадку позивачки ОСОБА_1 05 вересня 2022 року щодо сплати суми грошової компенсації своїх особистих внесків на капітальний ремонт квартири у сумі 54 737 грн з позовом до ОСОБА_2 є одним з варіантів вимоги.
При цьому у ОСОБА_1 виникло відповідне право на застосування наслідків порушення такого грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат саме з 05 вересня 2022 року, тобто з дати пред`явлення відповідної вимоги щодо сплати суми грошової компенсації своїх особистих внесків на капітальний ремонт квартири через суд у визначеній законом процесуальній формі - формі позову, а не з 01 травня 2008 року, тобто з дати завершення капітального ремонту у квартирі, так як станом на названу дату, та й надалі аж до ухвалення Львівським апеляційним судом 05 вересня 2019 року рішення, у належний спосіб ще не було визначено ані розміру вартості ремонтних робіт, ані права позивачки на їх компенсацію. Щодо періоду прострочення з 05 вересня 2019 року по 05 вересня 2022 року, то має місце зволікання вже обізнаної з таким своїм правом ОСОБА_1 з пред`явленням відповідної вимоги до відповідача, проте останній внаслідок такої бездіяльності позивачки не повинен нести відповідальність у вигляді стягнення інфляційних втрат ще й за вказаний період.
З урахуванням наведеного наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат лише за період прострочення з 05 вересня 2022 року по 07 березня 2024 року у сумі 6 612,13 грн, розрахунок яких проведено безпосередньо судом у визначені для цього спосіб й порядку, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, виходив з того, що правильним є висновок суду першої інстанції щодо того, що у позивачки виникло відповідне право на застосування наслідків порушення такого грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України саме з 05 вересня 2022 року, тобто з дати пред`явлення відповідної вимоги щодо сплати суми грошової компенсації своїх особистих внесків на капітальний ремонт квартири через суд у визначеній законом процесуальній формі - формі позову по 07 березня 2024 року.
Щодо періоду прострочення з 05 вересня 2019 року по 05 вересня 2022 року, то має місце зволікання вже обізнаної з таким своїм правом ОСОБА_1 з пред`явленням відповідної вимоги до відповідача, проте останній внаслідок такої бездіяльності позивачки не повинен нести відповідальність у вигляді стягнення інфляційних втрат ще й за вказаний період.
Враховуючи період прострочення компенсації грошової суми на капітальний ремонт квартири в розмірі 54 737 грн, з 05 вересня 2022 року по 07 березня 2024 року, інфляційній втрати за цей період склали 6612,13 грн.
Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У березні 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернулась з касаційною скаргою за підписом представника ОСОБА_3 , в якій просила скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву повністю.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
Сколівський районний суд Львівської області, не виконавши рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року у справі № 10-р (ІІ)/2023, відніс справу до категорії малозначних помилково;
в оскарженій постанові апеляційний суд неправильно застосував частину 2 статті 1192 ЦК України та порушив приписи частини 4 статті 263 ЦПК України без урахування висновку щодо застосування цієї норми матеріального права у подібних правовідносинах, який викладений в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 662/928/15ц;
суди не вірно визначили період прострочення грошового зобов`язання та розрахунок збитків, заподіяних позивачці;
суди не врахували, що частина 2 статті 530 ЦК України не визначає розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, а встановлює лише строк виконання боржником обов`язку. Оскільки строк виконання боржником ОСОБА_2 обов`язку відшкодувати кошти, витрачені позивачкою на капітальний ремонт його квартири, не встановлений, то кредитор ОСОБА_1 має право вимагати його виконання у будь-який час в силу частини 2 статті 530 ЦК України, що вона й зробила, подавши 05 вересня 2022 року позовну заяву до суду про стягнення з ОСОБА_2 витрат на капітальний ремонт квартири;
також, суди не правильно розтлумачили частину 2 статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. При цьому суди не звернули увагу на те, що Сколівський районний суд Львівської області у справі № 453/1073/22 встановив розмір витрат в сумі 54 737 грн на капітальний ремонт квартири ОСОБА_2 , які були понесені позивачкою ОСОБА_1 в період з серпня 2007 року по квітень 2008 року. Виходячи з цього, борг в розмірі 54 737 грн виник у відповідача перед ОСОБА_1 на наступний день після завершення капітального ремонту квартири, тобто 01 травня 2008 року. Тому, періодом прострочення виконання грошового зобов`язання є з 01 травня 2008 року по 07 березня 2024 року. Помилково встановивши період прострочення основного боргу в розмірі 54 737 грн з 05 вересня 2022 року по 07 березня 2024 року, суди не вірно визначили розмір інфляційних втрат в сумі 6 612,13 грн.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У травні 2025 року ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу за підписом представника Вуйцік О. Б., в якому просив судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
В обґрунтування відзиву зазначив, що:
доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково, не відповідають дійсності, є нічим іншим як суб`єктивним трактуванням (спотворенням) представником скаржника правових норм на свою користь. На дату подання позову - 12 червня 2024 року та на дату відкриття провадження у справі - 01 липня 2024 року пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Цивільно-процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах" не був чинним, оскільки Закон набув чинності 19 липня 2021 року, тобто на 18 день з моменту відкриття провадження у справі, відповідно у суду першої інстанції були наявні всі підстави для віднесення даної справи до категорії малозначних;
відсутність договірних правовідносин між сторонами на час проведення ремонтних робіт у спірній квартирі та в подальшому, свідчить про відсутність грошових зобов`язань між сторонами, які перебували у зареєстрованому шлюбі, а відтак і про безпідставність позовної вимоги щодо нарахування інфляційних витрат у відповідності до статті 625 ЦК України, оскільки між сторонами не існувало договірних правовідносин, які є підставою виникнення грошового зобов`язання за невиконання яких передбачена відповідальність за статтею 625 ЦК України;
безпідставним є посилання представника скаржника на норми статті 151 ЖК України про те, що відповідач зобов`язаний був зробити капітальний ремонт належної йому на праві власності квартири, оскільки власник житла дійсно зобов`язаний утримувати належне йому майно у придатному стані, однак жодна законодавча норма не встановлює обов`язку власника щодо проведення будь-якого виду ремонтних робіт (капітального чи поточного), оскільки таке право належить виключно власнику, який з урахуванням своїх можливостей, на власний розсуд, визначає характер та строки проведення таких робіт;
позивач з власної волі ініціювала проведення ремонтних робіт у спірній квартирі, оскільки мала намір там проживати і впродовж тривалого часу там проживала (понад 14 років) до 15 січня 2021 року, а тому зобов`язана була приймати участь у ремонті відповідно до вимог статті 156 ЖК України;
хибним є твердження представника скаржника про те, що позивач зробила вклад на проведення капітального ремонту у спірній квартирі. Між сторонами під час перебування у шлюбі не укладалось жодних угод (договорів) за умовами яких відповідач приймав би на себе зобов`язання по сплаті (відшкодуванню, поверненню, тощо) позивачу жодних грошових кошті;
що стосується тверджень представника скаржника про те, що позивачу були заподіяні збитки. В юридичному розумінні збитки - це негативні для потерпілої особи наслідки в майновій сфері, які є результатом неправомірних дій іншої особи. Позивачем під час судового розгляду справи в суді першої інстанції не надано жодних доказів про те, що позивач зазнала будь - яких втрат або не одержала доходи, які б могла б реально одержати за умови непроведення ремонтних робіт у спірній квартирі;
хибним та таким, що не заслуговує на увагу суду касаційної інстанції є також посилання представника скаржника на практику Верховного Суду, зокрема, висновок Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2018 року у справі № 662/928/15ц, з огляду на те, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ та підлягають застосуванню лише у справах, в яких обставини, які встановлюються судом, є подібними до обставин справи, в яких суд касаційної інстанції дійшов певного висновку.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 453/946/24 та витребувано справу з суду першої інстанції.
У травні 2025 року матеріали справи № 453/946/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2026 рокусправу № 453/946/24 призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 01 травня 2025 року зазначено, що аргументи ОСОБА_1 щодо касаційного оскарження судових рішень є обґрунтованими і на підставі підпункту «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у справі підлягають касаційному оскарженню. Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження - суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 662/928/15-ц та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 20 лютого 2019 року Сколівським районним судом Львівської області ухвалено рішення у цивільній справі за № 453/467/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яким позов задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стягнено з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 8 088 грн. судових витрат у справі. Постановою Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 21 квітня 2022 року, задоволено апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , рішення Сколівського районного суду Львівської області від 20 лютого 2019 року у вказаній справі скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відмовлено. Ухвалюючи нове рішення у вищевказаній справі, Львівський апеляційний суд встановив обставини та визначив право позивачки ОСОБА_1 , з урахуванням вартості проведених нею за особисті кошти робіт у квартирі АДРЕСА_1 , котра належить відповідачеві ОСОБА_2 , вимагати від останнього грошової компенсації своїх особистих внесків на капітальний ремонт квартири у сумі 54 737 грн. При цьому, строк пред`явлення такої вимоги не визначався. Судом встановлено й те, що з вимогою про стягнення грошової компенсації своїх особистих внесків на капітальний ремонт квартири у сумі 54 737 грн позивачка ОСОБА_4 звернулася до відповідача ОСОБА_2 лише 05 вересня 2022 року, - у спосіб пред`явлення до нього відповідного позову. До того, жодних дій щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 зазначених коштів позивачка ОСОБА_1 не вчиняла.
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 07 березня 2024 року у справі за № 453/1073/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на капітальний ремонт квартири та оплату комунальних послуг, позов задоволено частково, стягнено з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 грошові кошти за проведення капітального ремонту квартири у розмірі 54 737 грн та 12 448,56 грн, які витрачені на оплату комунальних послуг, стягнено з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 1 055,60 грн судових витрат у справі. Вказане судове рішення 09 квітня 2024 року набрало законної сили та підлягає виконанню, проте станом на дату ухвалення судом рішення у цій справі залишається не виконаним. 
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У пунктах 44 та 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі ОСОБА_1 ,зроблено висновок, що «стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), на яку посилається заявник, зазначено, що «стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц вказано, що «по своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання. У справі, що переглядається, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір про відшкодування шкоди не укладався. Рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 майнової шкоди, яке не виконувалося ОСОБА_5, не ухвалювалося. За таких обставин, оскільки конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди не відбулося, прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) не настало, тому підстави для стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 трьох відсотків річних та інфляційних втрат відсутні. Тому в цій частині судові рішення підлягають скасуванню, з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 трьох відсотків річних та інфляційних втрат».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2026 року у справі № 205/7428/21 (провадження № 61-6159св24) зазначено, що «суди не звернули увагу на те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення і відсутні норми законодавства, які б виключали застосування цієї норми до зобов`язань, що виникають у сімейних відносинах; разом з тим, колегія зауважує, що по своїй суті зобов`язання про виплату компенсації за наслідком поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя або спільності прав, є досить специфічним зобов`язанням, оскільки до моменту досягнення подружжям домовленості щодо такого поділу або вирішення відповідного спору судом не характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Тому джерелом визначеності змісту такого обов`язку одного з подружжя може бути: (1) договір між подружжям, зокрема, про розмір, спосіб, строки виплати такої компенсації; (2) рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про виплату компенсації за допомогою рішення суду або договору, таке зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника щодо його виконання; оскільки суди при вирішенні цієї справи встановили, що придбаний сторонами у шлюбі автомобіль є спільною власністю сторін, який відчужено відповідачем без згоди позивача та не в інтересах сім`ї, і визначили відповідні спосіб та розмір компенсації за наслідком вирішення спору про поділ між подружжям спільного майна, прострочення боржника не настало. Тому суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму такої компенсації. Проте оскаржені рішення судів в зазначеній частині слід змінити в мотивувальній частині».
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити та інші (частина перша статті 264 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
звертаючись з позовом про стягнення інфляційних втрат (збитків) за період з 01 травня 2008 року по 07 березня 2024 року ОСОБА_4 посилалась на те, що судовим рішенням при розгляді спору про поділ майна подружжя було відмовлено у визнанні квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, але визначено право позивачки з урахуванням вартості проведених за особисті кошти робіт у квартирі її колишнього чоловіка у сумі 54 737 грн вимагати від останнього грошової компенсації своїх внесків на капітальний ремонт квартири. З такою вимогою вона звернулася 05 вересня 2022 року у спосіб пред`явлення до відповідача ОСОБА_2 відповідного позову, який задоволено частково рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 07 березня 2024 року, стягнено з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти за проведення капітального ремонту квартири у розмірі 54 737 грн та 12 448,56 грн витрачених на оплату комунальних послуг. Однак, капітальний ремонт у вказаній квартирі було проведено позивачкою ОСОБА_4 ще у квітні 2008 року, тому строк виконання наведеного грошового зобов`язання щодо повернення грошової компенсації з вартості таких робіт, на переконання позивачки ОСОБА_4 , почався з 01 травня 2008 року;
задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь позивача 6 612,13 грн інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання за період прострочення з 05 вересня 2022 року по 07 березня 2024 року, суди виходили з того, що наявність у відповідача ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед позивачкою у сумі 54 737 грн доведено, тому у ОСОБА_1 виникло відповідне право на застосування наслідків порушення такого грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат, але з 05 вересня 2022 року, тобто з дати пред`явлення відповідної вимоги щодо сплати суми грошової компенсації своїх особистих внесків на капітальний ремонт квартири через суд у визначеній законом процесуальній формі - формі позову, а не з 01 травня 2008 року, тобто з дати завершення капітального ремонту у квартирі, так як станом на названу дату, та й надалі аж до ухвалення Львівським апеляційним судом 05 вересня 2019 року рішення, у належний спосіб ще не було визначено ані розміру вартості ремонтних робіт, ані права позивачки на їх компенсацію. Щодо періоду прострочення з 05 вересня 2019 року по 05 вересня 2022 року, то має місце зволікання вже обізнаної з таким своїм правом ОСОБА_1 з пред`явленням відповідної вимоги до відповідача, проте останній внаслідок такої бездіяльності позивачки не повинен нести відповідальність у вигляді стягнення інфляційних втрат ще й за вказаний період;
по своїй суті зобов`язання про виплату компенсації за наслідком поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя або спільності прав, є досить специфічним зобов`язанням, оскільки до моменту досягнення подружжям домовленості щодо такого поділу або вирішення відповідного спору судом не характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Тому джерелом визначеності змісту такого обов`язку одного з подружжя може бути: (1) договір між подружжям, зокрема, про розмір, спосіб, строки виплати такої компенсації; (2) рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про виплату компенсації за допомогою рішення суду або договору, таке зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника щодо його виконання; 
оскільки суд при вирішенні справи № 453/467/17 встановив лише розмір компенсації та право позивача на її стягнення, але не було визначено конкретний спосіб такого стягнення, суди зробили правильний висновок про виникнення права у позивача на стягнення інфляційних втрат з моменту звернення з позовом про стягнення такої компенсації - 05 вересня 2022 року;
доводи касаційної скарги про те, що суди не вірно визначили період прострочення грошового зобов`язання та розрахунок збитків, заподіяних позивачці, яким є період з 01 травня 2008 року по 07 березня 2024 року, необгрунтовані, оскільки станом на 1 травня 2008 року між подружжям домовленість щодо виплати компенсації не була досягнута, відповідний спір судом не вирішений, тобто грошове зобов`язання не характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.
Посилання в касаційній скарзі на те, що Сколівський районний суд Львівської області, не виконавши рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року у справі № 10-р (ІІ)/2023, відніс справу до категорії малозначних помилково, безпідставні.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 , 11 червня 2024 року через систему «Електронний суд»звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути інфляційні втрати (збитки) у розмірі 252 561,62 грн (а. с. 2-5);
ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 01 липня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у вигляді інфляційних втрат, та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд цієї справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвала суду мотивована тим, що виходячи з положень частин 1, 3 статті 274 ЦПК України, справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки таку, виходячи з її значення для обох сторін та обраного позивачкою ОСОБА_1 способу захисту, слід вважати малозначною (а. с. 37-38).
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункти 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, в редакції станом на день звернення позивача з позовом до суду).
Рішенням Конституційного Суду № 10-р(II)/2023 від 22 листопада 2023 року пункти 1 та 5 частини шостої статті 19 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано визнав справу малозначною.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно застосував частину 2 статті 1192 ЦК України та порушив приписи частини 4 статті 263 ЦПК України без урахування висновку щодо застосування цієї норми матеріального права у подібних правовідносинах, який викладений в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 662/928/15ц, безпідставні, оскільки правові висновки зроблені за різних фактичних обставин.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року у справі № 662/928/15ц (провадження № 61-1760св18) предметом позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» було стягнення майнової шкоди, яка завдана незаконними діями працівника банку при виконанні ним своїх службових обов`язків, з урахуванням інфляційних втрат.
При розгляді справи суди встановили, що 29 травня 2007 року ОСОБА_4 передала касиру ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_6 для внесення на депозитний рахунок 4 340 грн. Проте касир ці кошти на рахунок не внесла та незаконно їх привласнила. Вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року ОСОБА_6 визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 364, частинами першою, другою статті 358 КК України, зокрема за заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем. Верховний Суд зазначив, що завдані ОСОБА_4 збитки є її втратами, які за розміром є більшими, ніж сума банківського вкладу, оскільки купівельна вартість коштів зменшилась. З огляду на викладене, у конкретній справі обсяг збитку ОСОБА_4 необхідно визначити з урахуванням установленого індексу інфляції. Зважаючи на положення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, статей 22, 1192 ЦК України у ОСОБА_4 є законні сподівання на відшкодування шкоди, яку їй було завдано.
Натомість, у справі, що переглядається, суди встановили наявність у відповідача ОСОБА_2 грошового зобов`язання перед позивачкою у сумі 54 737 грн, тому у ОСОБА_1 виникло відповідне право на застосування наслідків порушення такого грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат, але з 05 вересня 2022 року, тобто з дати пред`явлення відповідної вимоги щодо сплати суми грошової компенсації своїх особистих внесків на капітальний ремонт квартири через суд у визначеній законом процесуальній формі - формі позову, а не з 01 травня 2008 року, тобто з дати завершення капітального ремонту у квартирі, так як станом на названу дату, та й надалі аж до ухвалення Львівським апеляційним судом 05 вересня 2019 року рішення, у належний спосіб ще не було визначено ані розміру вартості ремонтних робіт, ані права позивачки на їх компенсацію. Щодо періоду прострочення з 05 вересня 2019 року по 05 вересня 2022 року, то має місце зволікання вже обізнаної з таким своїм правом ОСОБА_1 з пред`явленням відповідної вимоги до відповідача, проте останній внаслідок такої бездіяльності позивачки не повинен нести відповідальність у вигляді стягнення інфляційних втрат ще й за вказаний період.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Оскільки оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко