ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6060/26 Справа № 208/7530/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Гречана В. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Халаджи О. В.
суддів:Агєєва О.В., Красвітної Т.П.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 03 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав (суддя першої інстанції Гречана В.Г., повний текст рішення складено 03 березня 2026 року),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду м. Кам`янського Дніпропетровської області з позовом до  ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якому просив позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 03 березня 2026 року у задоволенні позову було відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився позивач, та через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи та пояснення відповідачки.
Скарга мотивована тим, що06.01.2026 року у судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі. Вказала, що з дитиною не знаходить спільної мови, спілкується дуже рідко. У неї наразі інший чоловік та вона хоче влаштувати своє особисте життя, даний чоловік не хоче чужих дітей. Зазначила, що дитину виховувати не буде. З сином не спілкувалась з минулого року, він не хоче з нею розмовляти. 
ОСОБА_4 фактично усунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина, будь якої матеріальної допомоги на утримання сина не надає, спілкування з сином не підтримує, не відвідує його, не цікавиться його фізичним та духовним розвитком, не займається його вихованням, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей.
Представник ОСОБА_3 – ОСОБА_2 , просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Сторони про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Представник ОСОБА_6 – ОСОБА_2 , у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її у повному обсязі.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного:
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Баглійським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 318, батьками якого зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Відповідно до довідки житлово-будівельного кооперативу «Зоря» №10/45 від 02.05.2025 року, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований та мешкає за цією адресою з 21.04.2015 року. За цією адресою зареєстровані та мешкають: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Відповідно до довідки КНП КМР «Міська лікарня №9» Диспансерне психіатричне відділення від 02.06.2025 року, ОСОБА_3 в реєстрі у лікаря-психіатра не перебуває.
Відповідно до довідки КНП КМР «Міська лікарня №9» Диспансерне психіатричне відділення від 02.06.2025 року, ОСОБА_3 в реєстрі у лікаря-нарколога не перебуває.
Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», ОСОБА_3 станом на 31.05.2025 року є особою, стосовно якої відомості про притягнення до кримінальної відповідальності - відсутні, відомості про наявність не знятої чи непогашеної судимості – відсутні, відомості про розшук – відсутні.
Відповідно до характеристики головного державного інспектора Кам`янського відділу по роботі з податковим боргом управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області ОСОБА_3 , державного службовця 6 рангу, зазначено, що тривалий час самостійно піклується, виховує та дбає за сина, ОСОБА_5 . Дитина вихована, спостерігається близький зв`язок між батьком та сином з гарними родинними відносинами.
Відповідно до Характеристики ОСОБА_5 , наданої КЗ «Ліцей № 5 ім. Г. Романової» КМР, він навчався у закладі з 2017 по 2024 роки. Батько брав активну участь у житті класу, допомагав у організації позашкільних заходів, регулярно відвідував батьківські збори, цікавився життям дитини, забезпечував відвідування навчальних екскурсій, організовував правильне проведення вільного часу, моніторив поводження дитини у мережі Інтернету інформаційну гігієну, забезпечував достатній рівень навчання дитини. Мати, ОСОБА_4 , з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участь не бере. З класним керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлась.
Відповідно до характеристики ОСОБА_5 , наданої КЗ «Науковий ліцей імені Анатолія Лигуна» КМР, зазначено, що ОСОБА_5 навчається у даному закладі з вересня 2024 року. Батько – ОСОБА_3 цікавиться навчанням дитини, контролює рівень навчальних досягнень, перевіряє виконання домашніх завдань. Батько відповідально ставиться до виховання сина. Регулярно відвідує батьківські збори, тримає постійний зв`язок із класним керівником. Мати – ОСОБА_4 вихованням сина не цікавиться, з класним керівником стосунків не підтримує, навчальний заклад не відвідувала жодного разу.
Відповідно до довідки Центру первинної медико-санітарної допомоги №3 встановлено, що відповідно до декларації з сімейним лікарем, сімейний лікар ОСОБА_7 проводить заходи по медичному обслуговуванню ОСОБА_5 . Зазначено, що батько постійно слідкує за здоров`ям та піклується за станом сина. Стосовно ОСОБА_4 нічого сказати не може, з 2017 року до сімейного лікаря не зверталась.
Відповідно до Висновку виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області від 11.08.2025 року №8вих-20/601, вважають позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є не доцільним.
27.11.2025 року у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначила, що є сусідкою позивача, знайомі давно. Вказала, що відповідач випивала. Коли дитина була маленькою, вона зв`язалась з поганою компанією. Відповідач рік чи два роки проживала із сім`єю. Близько 5 років не бачила її. У відповідача є старший син, дитина пішла від неї. Вона постійно знаходиться у стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_9 не хоче ходити до матері.
27.11.2025 року у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 зазначила, що є сусідкою позивача. У будинку проживає з 2017 року. Коли вперше побачила відповідачку, вона була у нетверезому стані. За весь час бачила її 2 рази. Мама у житті дитини відсутня. Дитина весь час проживає з батьком. Дитина завжди охайна та чиста, привітна.
27.11.2025 року у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 зазначила, що є хрещеною матір`ю ОСОБА_12 . Коли дитині було 4-5 років, матір почала гуляти, вживати алкогольні напої. Відповідачка з дитиною не проживає, живе з батьком. Відповідачка приходить до позивача, коли їй потрібні гроші.
27.11.2025 року у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 зазначив, що тривалий час відповідач не приймає участь у житті дитини. Останній раз бачив її рік тому. У помешканні позивача буває часто. Відповідачку у квартирі позивача давно не бачив. Влітку бачив відповідачку, вона сказала, що у дитини є батько, нехай його виховує.
04.02.2026 року у судовому засіданні, з метою з`ясування думки дитини, у присутності психолога ОСОБА_14 відбулась бесіда з неповнолітнім ОСОБА_5 , який вказав, що з батьком проживає з 1 класу. Коли ходив у дитячий садок, жив з бабусею, мама раніше працювала на ДМК, коли звільнилась, то поїхала працювати до Криму. Мама не цікавилась його життям, як пішов до школи. Більше року не спілкувався з мамою, за 10 років вона не змінилась. Також вказав, що мама проявляла бажання з ним спілкуватися, однак через певну ситуацію та подію, яка була, він не бажає з нею спілкуватися.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами законів України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13).
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
Проте, у справах про позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом (див. пункти 48-49), з врахуванням підходів Верховного Суду (див. пункти 49, 55-57), закріплений стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Цей стандарт доказування є більш вищим ніж «вірогідність доказів».
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні, оскільки, як правильно було встановлено місцевим судом, позбавлення батьківських прав є крайньою мірою.
Аналіз зібраних в матеріалах справи доказів не дає підстав вважати, що відповідачка злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків.
Визнання відповідачкою позову про позбавлення її батьківських прав не є безумовною підставою для його задоволення, оскільки позивачем не доведено злісне невиконання ОСОБА_15 своїх батьківських обов`язків.
Слід зазначити, що як було встановлено матеріалами справи, що на початку 2015 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за спільною згодою батьків переїхав жити до позивача та 21.04.2015 року його місцем реєстрації та проживання було за місцем проживання позивача, тобто у даному випадку посилання позивача, що відповідачка самоусунулась від виконання своїх обов`язків спростовуються спільною згодою батьків щодо участі вихованні дитини.
Крім того, як пояснила відповідачки у суді першої інстанції, з минулого року син не хоче з нею розмовляти, а тому посилання у скарзі, що саме відповідачка самоусунулась є хибними.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Кам`янського Дніпропетровської області від 03 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:          

Повний текст судового рішення складено 01.09.2026 року.

Головуючий суддя        О.В. Халаджи