ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 281/120/26 | | Головуючий у 1-й інст. Данчук В.В.
Категорія 61 | | Доповідач Панкеєва В.А.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Панкеєвої В.А.,
суддів Галацевич О.М.,
Миколайчука П.В.,
за участю секретаря Добровольської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №281/120/26 за позовом ОСОБА_1 до Лугинської селищної об`єднаної територіальної громади Коростенського району Житомирської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2026 року,

встановив:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Лугинської селищної об`єднаної територіальної громади Коростенського району Житомирської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті її діда ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, увійшли належні йому земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини не подала, оскільки на той час не була обізнана з порядком та правовими наслідками прийняття спадщини, не усвідомлювала необхідності звернення до нотаріуса, а також не мала документального підтвердження наявності спадкового майна.
Про належність спадкодавцю земельних ділянок та наявність відповідних державних актів позивачка дізналася пізніше під час отримання архівних відомостей із погосподарської книги. Після отримання відповідної інформації звернулася до приватного нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, однак у вчиненні нотаріальної дії їй було відмовлено у зв`язку з пропуском установленого законом строку для прийняття спадщини.
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила визнати поважними причини пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті діда ОСОБА_2 та визначити їй додатковий строк тривалістю три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини.
Рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав належної оцінки причинам пропуску позивачкою строку для прийняття спадщини.
Зазначає, що суд безпідставно пов`язав пропуск установленого законом строку виключно з необізнаністю позивачки щодо порядку прийняття спадщини, залишивши поза увагою те, що правовстановлюючі документи на спадкове майно після смерті спадкодавця не перебували за місцем його проживання та фактично знаходилися у третіх осіб, які не повідомили позивачку про наявність такого майна. Крім того, вона проживала в іншому населеному пункті та об`єктивно не мала доступу до особистих речей і документів спадкодавця, у зв`язку з чим не могла своєчасно дізнатися про склад спадщини.
Про наявність у спадкодавця права на земельну частку (пай) та відповідних правовстановлюючих документів їй стало відомо лише після звернення до Лугинської селищної ради та отримання архівних документів. На переконання апелянтки, наведені обставини у своїй сукупності свідчать про існування об`єктивних та істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини, які суд першої інстанції мав оцінити з урахуванням положень частини третьої статті 1272 ЦК України та правових висновків Верховного Суду щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини.
Також посилається на те, що під час розгляду справ № 281/642/25 та № 281/643/25 Лугинський районний суд Житомирської області за подібних фактичних обставин, зокрема відсутності доступу до правовстановлюючих документів на земельну частку (пай) та проживання спадкоємця в іншому населеному пункті, визнав причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. Вважає, що неоднакове застосування тим самим судом норм матеріального права за подібних обставин порушує принципи правової визначеності та рівності учасників судового процесу перед законом і судом.
Крім того, апелянтка вказує на порушення судом першої інстанції її процесуальних прав, оскільки суд безпідставно поставив їй за провину неявку в судове засідання, не врахувавши подану відповідно до статті 211 ЦПК України заяву про розгляд справи за її відсутності.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 15 червня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду на 10:00 год 27 серпня 2026 року.
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
06 серпня 2026 року ОСОБА_1 направила до суду заяву про розгляд справи без її участі.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є внучкою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 01.06.1982, копією свідоцтва про народження батька ОСОБА_3 , копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 06.08.2005 (а.с.6-7).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 17.12.2015 (а.с.8).
Відповідно до довідки виданої Лугинською селищною радою виконавчого комітету Будо-Літківського старостинського округу від 03.02.2026 № 130, ОСОБА_2 постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 по день своєї смерті. Разом з ним проживав син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації (а.с.10).
21.01.2026 позивач звернулася до приватного нотаріуса Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Можаровської Н.В. щодо оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_2 . Листом № 32/02-14 від 22.01.2026 позивачу роз`яснено, що пропущено строк, передбачений законодавством для прийняття спадщини та рекомендовано звернутися до суду для вирішення цього питання (а.с.11).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст.1272 ЦК України додатковий строк для прийняття спадщини може бути визначений лише у разі наявності поважних причин його пропуску, якими визнаються виключно об`єктивні, непереборні та істотні труднощі, що унеможливлювали вчинення відповідних процесуальних дій у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини. Зазначені позивачем обставини - юридична необізнаність, неусвідомлення необхідності звернення до нотаріуса, відсутність документального підтвердження спадкових прав та непоінформованість про наявність державних актів на земельні ділянки - не є об`єктивними перешкодами в розумінні закону. Крім того, на виконання приписів ст.81 ЦПК України щодо обов`язку доказування, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів існування обставин, які б об`єктивно заважали їй своєчасно звернутися із заявою до нотаріуса, як і не надано доказів відсутності інших спадкоємців та належності обраного відповідача, що у сукупності позбавляє суд законних підстав для визначення додаткового строку.
Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду, з огляду на таке.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У відповідності до частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно зі статтями 1217, 1220-1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Саме спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).
Відповідно до статей 1268-1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач у встановлений законом строк не звертався до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадкового майна.
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).
У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 зроблено висновок, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій (постанова Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15).
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними (постанова Верховного Суду від 20.03.2024 у справі №545/1231/23).
Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі №6-1486цс15, від 23.08.2017 у справі №6-1320цс17, у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №565/1145/17, від 17.10.2019 у справі №766/14595/16, від 30.01.2020 у справі №487/2375/18, від 31.01.2020 у справі №450/1383/18, від 17.08.2023 у справі №626/274/22, від 10.07.2024 у справі №522/13476/23.
Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу "пропорційності" втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі №686/5757/23).
Змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Відповідно до частин п`ятої-сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.ч.1 та 2 ст.2 ЦПК України).
Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі №548/2415/21).
У період з моменту смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до часу звернення до приватного нотаріуса Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Можарівської Наталії Володимирівни (21 січня 2026 року) із заявою щодо оформлення спадкових прав, тобто, протягом тривалого часу (більше 10 років) ОСОБА_1 не вчиняла жодних дій, спрямованих на прийняття спадщини.
У справі, що переглядається, місцевий суд правильно зазначив, що позивачу було достовірно відомо про смерть її діда.
Обґрунтовуючи поважність пропуску строку звернення для прийняття спадщини, ОСОБА_1 посилалась на необізнаність щодо порядку спадкування та відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно після смерті спадкодавця.
Інших причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач не вказує.
Проте, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26.06.2019 у справі №565/1145/17, від 17.03.2021 у справі №638/17145/17, від 26.10.2022 у справі №522/17925/16, від 16.11.2023 у справі №523/4713/19.
Таким чином, ОСОБА_1 не довела наявності об`єктивних, непереборних та істотних перешкод, які позбавили її можливості своєчасно подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, а тому строк для подання заяви про прийняття спадщини пропущено без поважних причин.
Крім того, в довідці Лугинської селищної ради виконавчого комітету Будо-Літківського старостинського округу від 03.02.2026 № 130, зазначено, що на день смерті спадкодавця за однією адресою з ним проживав син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації.
Разом із тим матеріали справи не містять відомостей, які б давали можливість установити, чи прийняв ОСОБА_3 спадщину після смерті батька, зокрема шляхом постійного проживання разом із ним на час відкриття спадщини, а також чи відмовлявся він від її прийняття. Відсутні також відомості щодо наявності інших спадкоємців, які прийняли спадщину.
За таких обставин позивачкою не доведено належного суб`єктного складу учасників спірних правовідносин та наявності підстав для пред`явлення цього позову саме до територіальної громади.
Доводи апеляційної скарги про те, що правовстановлюючі документи на спадкове майно перебували у третіх осіб, а позивачка проживала в іншому населеному пункті та не мала доступу до особистих речей і документів спадкодавця, наведених висновків не спростовують. Зазначені обставини не створювали об`єктивних та непереборних перешкод для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки реалізація спадкоємцем права на прийняття спадщини не залежить від попереднього встановлення повного складу спадкового майна чи наявності у спадкоємця правовстановлюючих документів на таке майно.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місце відкриття спадщини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі №761/23904/19 зауважив, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно вказав про те, що позивач не надав доказів відсутності інших спадкоємців суду, а також не довів, що Лугинська селищна рада Коростенського району Житомирської області є належним та єдиним відповідачем за наявності у спадкодавця сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав разом з спадкодавцем за однією адресою без реєстрації.
Посилання скаржника на рішення суду першої інстанції в справах№ 281/642/25 та № 281/643/25 як на доказ неоднакового застосування норм права не є обґрунтованим, оскільки кожна цивільна справа розглядається судом за правилами ст. ст.2, 81 ЦПК України на підставі власного комплексу наданих сторонами належних і допустимих доказів. Судові рішення в інших справах ухвалювалися за іншого складу фактичних обставин та іншої доказової бази, наданої учасниками тих процесів, що виключає можливість їх автоматичного перенесення на спірні правовідносини у цій справі. 
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України обов`язковими для врахування судами є висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, а не рішення судів першої чи апеляційної інстанцій в інших конкретних справах. 
Факт ухвалення суддею рішень з іншим результатом у справах зі схожим предметом позову не свідчить про упередженість суду чи порушення принципу рівності, оскільки суд зобов`язаний оцінювати докази у кожній справі окремо за своїм внутрішнім переконанням (ст.89 ЦПК України).
Крім того, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції процесуальних прав позивача через урахування її неявки в судове засідання є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Як убачається з оскаржуваного рішення, розгляд справи здійснено судом за відсутності учасників справи на підставі наявних матеріалів у відповідності до вимог ч.3 ст.211 та ч.2 ст.247 ЦПК України, що повністю відповідає поданому позивачем клопотанню про розгляд справи за її відсутності. 
Констатація судом факту неявки позивача у судове засідання є лише описом процесуального руху справи та фіксацією фактичних обставин перебігу судового засідання, а не поставленням їй це у провину чи обмеженням її права на доступ до правосуддя. Суд першої інстанції оцінював відсутність належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, а не факт особистої присутності позивача в засіданні, у зв`язку з чим будь-які процесуальні порушення чи вияв упередженості з боку суду відсутні.
Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи та правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, відповідно до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді О.М. Галацевич

П.В. Миколайчук

Повне судове рішення складено 27 серпня 2026 року.