Справа № 296/9679/26
2-о/296/181/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" серпня 2026 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:
головуючої - судді Маслак В.П.,
при секретарі судового засідання Панасюк К.В.,
за участі заявника ОСОБА_1 
заінтересованої особи ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 ,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 18.08.2026р. звернулась до суду із вищевказаною заявою, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 .
Заявниця свої вимоги мотивує тим, що протягом часу перебування у шлюбі та спільного проживання ОСОБА_2 систематично вчиняв стосовно неї жорстокі акти фізичного та важкого психологічного домашнього насильства, які носили умисний та непередбачуваний характер.
ОСОБА_3 поведінка колишнього чоловіка супроводжувалася постійними нецензурними образами, приниженням людської гідності, залякуванням, тотальним контролем та прямим застосуванням фізичної сили.
Факт реального вчинення ОСОБА_2 небезпечного для життя фізичного насильства стосовно ОСОБА_4 офіційно встановлений чинним вироком суду у кримінальній справі №294/958/25, яким його було визнано винним та засуджено за частиною 1 статті 125 КК України за умисне завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_1 . 
Незважаючи на те, що шлюбні відносини між сторонами припинено та після розірвання шлюбу заявниця постійно та на законних підставах проживає окремо у АДРЕСА_1 , переслідування з боку колишнього чоловіка не припинилися, а набули нової, ще більш агресивної форми.
Заявниця стверджує, що ОСОБА_2 продовжує чинити системний психологічний терор, здійснює безперервні телефонні дзвінки з погрозами, надсилає повідомлення принизливого змісту та вдається до соціально-побутового пресингу, намагаючись повністю дестабілізувати її життя, оскільки між ними продовжує тривати спір щодо визначення місця проживання спільних дітей.
Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просить вимоги задовольнити.
У письмових поясненнях ОСОБА_2 заперечив щодо задоволення заяви. Вказав, що у липні 2026 року заявниця забрала дітей до себе аби провести з ними час на канікулах. Попри те, що діти постійно проживають із ОСОБА_2 , заявниця чинить перешкоди у поверненні дітей до місця їх постійного проживання – з батьком, з метою подальшої підготовки до школи. На думку ОСОБА_2 , саме тому ОСОБА_1 вирішила звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису.
ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 намагається отримати законну підставу аби не повертати дітей попри те, що рішення суду по суті спору щодо визначення місця проживання дітей наразі ще не прийнято. 
Заінтересована особа вказує, що жодних епізодів домашнього насильства з його боку в сторону ОСОБА_4 немає. Враховуючи зазначене, підстави для видачі обмежувального припису відсутні. До адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства не притягався.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала вказану заяву, просила задовольнити вимоги та видати обмежувальний припис. 
ОСОБА_2 вказав, що заявниця не дає можливості бачитись з дітьми. Є рішення органу опіки та піклування, яким визначено місце проживання дітей з ним. Просив відмовити у задоволенні заяви. 
Вислухавши пояснення заявника та заінтересованої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
З пояснень заявниці судом встановлено, що заінтересована особа ОСОБА_2 є колишнім чоловіком ОСОБА_1 .
Як свідчать матеріали справи, сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, 10). 
Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу відносно ОСОБА_2 обмежувального припису строком на шість місяців з підстав застосування останнім по відношенню до неї та дітей психологічного та фізичного насильства.
В обґрунтування своїх вимог заявниця надала в тому числі копію вироку Чуднівського районного суду Житомирської області від 03.04.2026 по справі №294/958/25, за яким ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за фактом спричинення ОСОБА_1 03.05.2025 легких тілесних ушкоджень.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
Згідно із частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (пункти 1, 4, 6 частини другої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України передбачено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від: 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61 19328св18), 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19), 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц (провадження № 61-17471св20), 28 червня 2022 року у справі № 466/180/22 (провадження № 61-4104св22), 25 липня 2023 року у справі № 344/1732/23 (провадження № 61-6759св23).
Відповідно до статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях (див.: постанову Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22).
Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див.: постанову Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону.
Докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Подібні висновки викладені Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 569/11625/24 (провадження № 61-16935св24).
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 зіслалась на те, що видача обмежувального припису на строк у шість місяців є необхідним та ефективним кроком для захисту її права на безпеку та захист від домашнього насильства. Такий припис суттєво знизить ризик повторного вчинення насильницьких дій з боку заінтересованої особи та створить більш стабільні умови для психологічного спокою та безпеки заявника.
З метою забезпечення дієвого та ефективного способу захисту від повторного вчинення домашнього насильства просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).
На переконання суду, у порушення вимог статті 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 після ухвалення Чуднівським районним судом Житомирської області вироку від 03.04.2026 по справі №294/958/25 продовжував систематично вчиняти щодо неї домашнє насильство протягом тривалого часу, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням відносно нього обмежувального припису.
Суд приймає до уваги ухвалу Чуднівського районного суду Житомирської області від 13.08.2026 по справі №296/1539/25 згідно якої вбачається, що в провадженні Чуднівського районного суду перебуває цивільна справа за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Чуднівської міської ради Житомирської області, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Чуднівської міської ради Житомирської області, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів.
Про існування між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей також свідчить лист ВП №2 Житомирського РУП №1 ГУНП в Житомирській області від 14.08.2026, адресований адвокату Катерині ЛУЩИК, згідно якого 05.08.2026 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 05.08.2026 об 11:31 за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 повідомив, що колишня дружина вчиняє економічне домашнє насильство, не віддає спільних дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.
Також суд приймає до уваги постанову Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.06.2026 по справі №294/795/26, за змістом якої відповідно до протоколу серії ВАД №465958 від 17.04.2026, ОСОБА_2 17.04.2026 о 18 год. 40 хв. за адресою: АДРЕСА_3 , вчинив стосовно колишньої дружини ОСОБА_9 домашнє насильство, а саме: виганяв з будинку, висловлювався словами нецензурної лайки, погрожував фізично розправою, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Вказаною постановою Чуднівського районного суду Житомирської області провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення. 
Окрім того, з постанови Чуднівського районного суду Житомирської області від 26.06.2026 по справі №294/792/26 вбачається, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №465959 від 17.04.2026, ОСОБА_9 17.04.2026 о 18 год. 40 хв. в АДРЕСА_3 , вчинила відносно колишнього чоловіка ОСОБА_10 домашнє насильство, а саме ображала словами нецензурної лайки, погрожувала фізичною розправою та намагалася затіяти бійку, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Вказаною постановою суду провадження у справі про притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в її діях складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи всі встановлені в ході судового розгляду обставини суд вважає, що ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення систематичного домашнього насильства ОСОБА_2 та, що у разі незастосування вказаних у заяві про видачу обмежувального припису заходів та обов`язків існує реальна загроза її життю та здоров`ю, а також настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків, у зв`язку із чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви.
Суд зазначає, що наявність постійного конфлікту між сторонами щодо визначення місця проживання дітей не є безумовною підставою для застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Подібні висновки були викладені у постанові Верховного Суду від 18 березня 2026 року у справі № 569/15765/25 (провадження № 61-14285св25).
З огляду на висновки суду, про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил ст.141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству, ст.ст.12, 13, 76-79, 81, 141, 263-265, 268, 294, 350-1 -350-8, 354, 355 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення в порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України. 

Головуючий суддя В. П. Маслак