справа № 761/3955/25 головуючий у суді І інстанції Фролова В.І.
провадження № 22-ц/824/5216/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданнів місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Брящеєм Русланом Ігоровичем, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 поданою представником - адвокатом Татунцем Владиславом Вікторовичем та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 поданою представником - адвокатом Татунцем Владиславом Вікторовичем на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи, 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Дружба-2» передано в оренду ОСОБА_5 . 
Відповідно до умов договору, цільовим призначенням приміщення є надання послуг населенню з миття та обслуговування автомобілів. На теперішній час у цьому приміщенні функціонує автомийка під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Разом з цим, 09.12.2020 року на території автомийки "ІНФОРМАЦІЯ_1" виникла пожежа.
Гаражний бокс НОМЕР_9, що винаймається ОСОБА_4 , розташований поряд з автомийкою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якій 09.12.2020 року виникла пожежа. Майну ОСОБА_4 було завдано шкоди, а саме: повністю згорів автомобіль NISSAN ROGUE SPORTS, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 8041, дата реєстрації 27 грудня 2019 року, який на момент пожежі знаходився в гаражному боксі № НОМЕР_4 в ГБК «Дружба-2» та інше майно позивача. Вважає, що пожежа, яка виникла в приміщенні автомийки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », спричинила значну шкоду майну ОСОБА_4 , зокрема повне знищення його автомобіля та іншого майна, яке знаходилося в гаражному боксі № НОМЕР_4 . 
20 березня 2025 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_7 на позовну заяву, відповідно до змісту якого він зазначає, що не може нести відповідальність за дотримання вимог пожежної безпеки в частині, що стосується конструктивних особливостей та технічного оснащення гаражного приміщення, які були визначені та встановлені до моменту передачі приміщення в оренду за адресою: м. Київ, гаражно-будівельний кооператив «ДРУЖБА-2», буд. 12-14, приміщення НОМЕР_10 , що знаходиться на території гаражного кооперативу за адресою: вул. Тираспольська, 12-14 . Зазначає, що відповідальність за завдані збитки ОСОБА_4 має нести власник приміщення, шкоду якому було завдано. Також вважає, що пожежа сталась саме на виникненні аварійної ситуації, тобто за непередбачуваних обставин, а не через несправність механізму з причин недбалості ОСОБА_7 .
01 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив ОСОБА_2 , відповідно до змісту якого зазначається, що Договір оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року не укладала, тобто не є стороною в даних правовідносинах - ні орендарем ні орендодавцем, та плату за користування приміщенням не отримувала. Також зазначає, що зважаючи на справний стан приміщення, а також на те, що приміщення автомийки було здане за договором оренди, вважає, що її вини у пошкодженні власності ОСОБА_4 немає, а тому вимога про відшкодування нею матеріальної шкоди ОСОБА_4 безпідставна та необґрунтована жодним доказом.
01 травня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив ОСОБА_3 , відповідно до змісту якого зазначається, що об`єкт оренди передавався ОСОБА_8 в задовільному технічному стані, придатному до використання.
26 червня 2025 року через підсистему "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якого ОСОБА_4 зазначає, що має місце наявність вини усіх відповідачів у незабезпеченні належного дотримання правил протипожежної безпеки, а саме в незабезпеченні власниками об`єкту нормам протипожежної безпеки так і порушення його наймачем правил пожежної безпеки у процесі експлуатації, наслідком чого стало знищення майна позивача та завдання йому матеріальної шкоди.
11 cерпня 2025 року через підсистему "Електронний суд" ОСОБА_1 направив заперечення, відповідно до змісту якого вважає, що факт оренди приміщення не породжує автоматично встановлення наявності протиправної поведінки орендаря у спричиненні шкоди. Без наявності та належного доведення факту порушення, вини, причинного зв`язку та шкоди, покладення відповідальності є безпідставним та передчасним. Також зазначає, що з отриманого витягу з Протоколу засідання правління ОК «ГБК «ДРУЖБА-2» вбачається, що ОСОБА_4 не був і не є членом кооперативу, не мав оформлених договірних відносин щодо користування гаражним боксом № НОМЕР_4 , а сам факт зберігання належного йому транспортного засобу Nissan д.н.з. НОМЕР_5 на території кооперативу не був відомий правлінню. Відтак, на момент виникнення спірних правовідносин автомобіль перебував на території ОК «ГБК «ДРУЖБА-2» без жодних законних правових підстав, що унеможливлює покладення на кооператив або третіх осіб обов`язку нести відповідальність за збереження такого майна чи за наслідки його перебування в межах території, яка йому не належала та не перебувала у його користуванні на законних підставах.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 позовні вимоги були задоволені.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 завдані матеріальні збитки у розмірі 564 575, 31 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 5 645, 75 грн.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, 03 грудня 2025 року представником ФОП - ОСОБА_1 (відповідач - 1) - адвокатом Бріящей Р.І. до Київського апеляційного суду було подано апеляційну скаргу, у якій останній просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2025 року у справі № 761/3955/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Судові витрати розподілити відповідно до вимог законодавства.
Так, представник апелянта посилається на те, що суд першої інстанцій дійшов правильних висновків, що ОСОБА_3 (відповідач-2) та ОСОБА_2 (відповідач-3) як співвласники нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, Гаражно-будівельний кооператив "ДРУЖБА-2", вул. Тираспольська, 12-14 , приміщення НОМЕР_1 зобов`язані нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Передача зазначеного об`єкта нерухомості в оренду не звільняє власників майна від обов`язків, визначених статтями 317, 319, 360 ЦК України.
На переконання суду незабезпечення відповідачами пожежної безпеки, як це вимагається частиною 3 статті 55 Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗ України), є протиправною поведінкою, що потягнула за собою порушення майнових прав позивача і спричинила заподіяння йому збитків.
Однак, суд першої інстанції, допускаючи солідарне стягнення одночасно з власників та орендаря об`єкта нерухомості, неправильно застосував положення частини третьої статті 55 КЦЗ України.
Представник апелянта вказує, що на відміну від власника об`єкта нерухомого майна, у якого обов`язок щодо забезпечення пожежної безпеки виникає на підставі закону та в силу наявності у нього права власності, яке власне включає не лише права, але й зобов`язує до певної поведінки на постійній основі, у наймача (орендаря) такий обов`язок має тимчасовий характер та зумовлений виключно угодою сторін, вираженою у договорі оренди.
Отож, укладаючи договір оренди певного об`єкта нерухомого майна, орендодавець як його власник може узгодити з орендарем питання про виконання ним (наймачем) обов`язку щодо забезпечення пожежної безпеки на цьому об`єкті і відповідно ця умова зазначається у договорі оренди. У такому випадку вбачається, що саме орендар несе відповідальність за виконання зазначеного обов`язку.
Диспозитивний характер положення частини третьої цієї статті та пункт 6 Розділу І Правил №1417 вказує на те, що власник об`єкта нерухомого майна або його наймач, якщо це обумовлено договором найму, є відповідальними за забезпечення пожежної безпеки. Саме межі прав та обов`язків щодо забезпечення пожежної безпеки та відповідальність за порушення її вимог на такому об`єкті сторони самостійно і добровільно повинні узгодити при укладенні договору оренди. Інакше суб`єктом забезпечення пожежної безпеки на об`єкті нерухомого майна має бути його власник, оскільки такий обов`язок автоматично не перекладається на орендаря,
28 листопада 2019 року між фізичною особою-підприємцем    ОСОБА_9 (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень №28/11-2019 (далі- Договір).
Згідно пункту 1.1 Орендодавець передає, а Орендар приймає в оренду (майновий найм) нежиле приміщення, а саме нерухоме майно площею 219,5 кв.м. з реєстраційним номером 887256180000, що знаходиться за адресою: м.Київ, «Дружба-2» гаражно- будівельний кооператив (Шевченківський район), будинок 12-14 , приміщення НОМЕР_1, адреса ГК: вулиця Тираспольська, 12-14 .
У пункті 2.2.6 Договору передбачено, що орендар зобов`язаний дотримуватись правил технічної безпеки, правил пожежної безпеки, санітарних та екологічних норм в орендованому приміщенні. При недотриманні цих вимог всю відповідальність за можливі наслідки несе орендар.
Отже за Договором на Орендаря покладено обов`язок дотримуватись правил пожежної безпеки, а не забезпечувати пожежну безпеку, що цілком узгоджується із пунктами 4.3 та 2.2.9 Договору.
Відповідно до п. 4.3 Договору Орендар несе повну матеріальну відповідальність за пошкодження або знищення об`єкту оренди та інших об`єктів, що розташовані на території, а також будь-якого майна належного орендодавцю або третім особам, яке сталось внаслідок необережного поводження з вогнем, небезпечним використанням будь-яких електроприладів, електронагрівальних приладів, обладнання та ін.
Згідно п. 2.2.9 Договору орендар зобов`язаний забезпечувати вільний доступ працівників Орендодавця, відповідальних за додержання режиму, правил охорони праці, перевірки технічного стану орендованого приміщення та виробничо-технічних служб.
Дотримання протипожежних правил нежитлових приміщень є більш вузьким поняттям та не є тотожним поняттю забезпечення пожежної безпеки відповідно до частини шостої статті 55 Кодексу цивільного захисту України. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі № 804/3214/18, від 25 червня 2020 року у справі №640/21249/18, 29 листопада 2021 року у справі №360/4540/19.
Таким чином, на відповідачів 2 та 3, як власників об`єкту оренди, покладається обов`язок нести відповідальність за порушення норм пожежної та техногенної безпеки, а не на орендаря, що цілком узгоджується із практикою Верхоного Суду.
Суд першої інстанції не дослідив належним чином фактичні обставини справи, зокрема, чи існував договір позички між позивачем та власником гаражного боксу № НОМЕР_4 , чи передано відповідачу-1 в користування котельня разом із автономною системою.
Стан об`єкта, а саме нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, "ДРУЖБА-2" гаражно-будівельний кооператив (Шевченківський район), будинок 12-14, приміщення НОМЕР_1, адреса ГК вул. Тираспольська, 12-14, розташований за адресою: м. Київ, вул. Тираспольська 12/14 , на якому 09 грудня 2020 року о 08 год. 53 хв. сталася пожежа, вимогам протипожежних норм та Правил пожежної безпеки не відповідає, що полягає в таких невідповідностях як:
У недотриманні вимог п. 7.10.6 ДБН В.2.6-220:2017 та п. 2.5 глави 2 розділу III Правил пожежної безпеки в Україні всі елементи покрівлі будівлі не оброблені засобами вогнезахисту, які забезпечують І групу вогнезахисної ефективності.
У недотриманні вимог п. 3.15 ДБН В.2.5-77:2014 котельня, що розташована ззовні основної будівлі не відокремлена від основної, споруди і від суміжних приміщень протипожежною стіною з влаштуванням елементів заповнення прорізів у протипожежній перешкоді - відповідно до таблиці З ДБН В.1.1-2:2016.
Нежитлове приміщення розташоване під лінією електропередач напругою 35 кВ.
З котельні розповсюдження вогневих мас та поширення вогню на основну будівлю відбувалось через отвір. Вказаний отвір знаходився у цегляній стіні на рівні перекриття суміжного приміщення боксу мийки. Пожежа з приміщення котельні поширилась на перекриття, по його горючим конструктивним елементам і по дерев`яним елементам покрівлі, у стіні, між боксом автомийки і приміщенням, де була влаштована котельня без суцільного заповнення (відеозаписи з камер відеоспостереження містяться в матеріалах судової справи, долучені з відзивом].
Суд першої інстанції не перевірив наявність договору позички між позивачем та власником гаражного боксу № НОМЕР_4 .
Договір позички, який начебто укладений між позивачем та власником гаражного боксу № НОМЕР_4 у матеріалах справи відсутній.
У сторони відповідача виникає обґрунтований сумнів щодо реальності його укладення, оскільки відсутність останнього в матеріалах судової справи виключає можливість перевірки його змісту. Представником позивача вказаний договір було продемонстровано буквально на кілька секунд під час судового засідання як в цій справі, так і в попередній справі на етапі апеляційного розгляду, що підкріплює сумніви відповідача -1 щодо його реальності.
Суд не встановлював факт законності перебування авто у відповідному гаражному боксі, не досліджував вказаний договір позички, не перевірив його автентичність, не встановив правові підстави експлуатації автомобіля позивача на території кооперативу, на що неодноразово вказували та звертали увагу суду відповідачі як в поданих процесуальних документах, так і у своїх виступах, а також у питаннях, що ставили позивачу.
Більше того, з Витягу з протоколу засідання правління ОК «ГБК «ДРУЖБА-2» (отриманого на запит представника Відповідача-1, вих. № 23/05-2025-1 від 23.05.2025) вбачається, що: позивач ніколи не був і не є членом ОК «ГБК «ДРУЖБА-2» ; договір оренди на гаражний бокс № НОМЕР_4 між членом кооперативу та позивачем не укладався ; факт зберігання транспортного конфлікту Nissan д.н.з. НОМЕР_5 правлінню кооперативу не був відомий .
Відтак, автомобіль позивача перебував на території кооперативу без законних правових підстав, що унеможливлює покладання на кооператив або третіх осіб обов`язку нести відповідальність за збереження такого майна.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в діях відповідача-1 наявний склад цивільного правопорушення, що є необхідною умовою для стягнення з нього збитків.
Крім того, представник апелянта вказував, що позивачем було пропущено строк давності, оскільки подія сталась у 2020 році, а з даним позовом позивач звернуся у 2025 році.
Також, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, представником ОСОБА_3 (відповідач 2) - адвокатом Татунцем В.В. 02 грудня 2026 року засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду було подано апеляційну скаргу у якій останній просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/3955/25 від 23.10.2025 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 завданих матеріальних збитків у розмірі 564 575,31 грн та солідарного стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судового збору в розмірі 5 645,75 грн, та відмовити в задоволенні позовної заяви в цій частині.
Крім того, просив стягнути з Позивача ОСОБА_4 на користь відповідача-2 ОСОБА_3 понесені судові витрати в суді апеляційної інстанції які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник ОСОБА_3 зазначив, що при винесенні у справі №761/3955/25 рішення від 23.10.2025 Шевченківський районний суд м. Києва не належним чином дослідив та надав правову оцінку договірним правовідносинам відповідача-1 та відповідача -2, що виникли з Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019.
Договір оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року був укладений між, ОСОБА_3 (Орендодавцем) та ОСОБА_1 . (Орендарем).
Відповідно до п. 6.1 Договору оренда нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021 року.
Відповідно до п. 6.4. Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року, даний договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, а в частині сплати орендної плати - з моменту фактичної передачі орендованого приміщення за актом прийому передачі.
Згідно п. 1.1. Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019, відповідач_2 ОСОБА_3 (орендодавець) передає, а відповідачці ОСОБА_1 (орендар) приймає в оренду нежиле приміщення. Відповідно до п. 1.2. Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019, приміщення буде використане орендарем для надання послуг населенню з миття та обслуговування автомобілів.
Відповідно до п. 1.5 Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019, відповідач - ОСОБА_3 (орендодавець) справжнім гарантує, що приміщення придатне для використання для здійснення виробничої діяльності і відповідає нормам пожежної безпеки і санітарно -епідеміологічним нормам, а також іншим вимогам і стандартам, що пред`являються до нежилих приміщень відповідно до чинного законодавства України.
На підтвердження того, що приміщення придатне для використання для здійснення виробничої діяльності і відповідає нормам пожежної безпеки і санітарно-епідеміологічним нормам, а також іншим вимогам і стандартам, що пред`являються до нежилих приміщень відповідно до чинного законодавства України. 
За таких обставин відповідачем-2 ОСОБА_3 відповідно до Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року було передано в оренду відповідачу-1 ОСОБА_1 справне приміщення, що відповідало вимогам законодавства України з питань пожежної безпеки.
Відповідно до п.2.2.5 Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019, орендар ОСОБА_1 зобов`язаний був підтримувати в технічно справному стані орендоване приміщення, інвентар, електроустаткування, розташовані у орендованому приміщенні.
Тобто саме на відповідача-1 ОСОБА_1 було покладено обов`язок підтримувати в технічно справному стані орендоване ним приміщення.
Відповідно до п. 6. Розділу 1 Правил пожежної безпеки в Україні, у разі передачі в оренду цілісного майнового комплексу або окремих його частин, приміщень, інших об`єктів за домовленістю сторін цивільно-правового договору визначаються права та обов`язки орендаря та орендодавця щодо забезпечення пожежної безпеки та відповідальності за порушення вимог пожежної безпеки на об`єкті оренди.
Згідно із п. 3.22 Правил пожежної безпеки в Україні, відповідальними особами за своєчасне і повне оснащення об`єктів вогнегасниками та іншими засобами пожежогасіння, забезпечення їх технічного обслуговування, навчання працівників правилам користування вогнегасниками є власники цих об`єктів (або орендарі згідно з договором оренди).
Суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не взяв до уваги те, що відповідно до положень ст. ст. 626 - 628, 638-640 Цивільного кодексу України сторони при укладенні договору дійшли згоди з усіх істотних його умов, а відповідач-1, приймаючи від відповідача об`єкт оренди, погодився з усіма умовами договору та властивостями об`єкта оренди.
Крім того, представник звертав увагу на пояснення чергових в ГБК «Дружба2» ОСОБА_10 від 09.12.2020 року та ОСОБА_11 від 09.12.2020 року, які вказували на те, що відповідачем- ОСОБА_1 було грубо порушено правила техніки безпеки, правила пожежної безпеки, санітарні на екологічні норми в орендованому приміщенні, що є порушенням п.2.2.6 Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року.
Відповідно п. 4.3 Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року, Орендар несе повну матеріальну відповідальність за пошкодження або знищення об`єкту оренди та інших об`єктів, що розташовані на території, а також будь-якого майна належного орендодавцю або третім особам, яке сталось в наслідок необережного поводження з вогнем, небезпечного використання будь-яких електроприладів, електронагрівальних приладів, обладнання та ін.
Відповідно до зазначеного вище, 09.12.2020 коли в орендованому приміщенні котельні за адресою: м. Київ. «ДРУЖБА-2» гаражно-будівельний кооператив (Шевченківський район), буд. 12-14, прим. НОМЕР_1, адреса гк - вулиця Тираспольська, 12-14, орендарем якого станом на 09.12.2020 рік був Відповідач-1 ОСОБА_1 було виявлено пожежу - відповідальність за наслідки вказаної пожежі має понести виключно орендар, тобто відповідач-1 ОСОБА_1 .
Таким чином, відповідач-2 та його представник абсолютно жодним чином не погоджуються з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/3955/25 від 23.10.2025 року, а саме з тим, що ОСОБА_3 повинен нести відповідальність за те, що орендар приміщення використовував орендоване приміщення з порушеннями техніки безпеки.
Крім цього, сторона апелянта наголошує на тому, що Договір оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року містить пункт 2.2.6 - Орендар зобов`язаний дотримуватись правил технікибезпеки, правил пожежної безпеки, санітарних та екологічних норм в орендованому приміщенні.
Суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення проігнорував позицію Верховного Суду, що висвітлена в постанові у справі № 640/20321/19 від 11.04.2024 року: «У разі передачі в оренду цілісного майнового комплексу або окремих його частин, приміщень, інших об`єктів за домовленістю сторін цивільно-правового договору визначаються права та обов`язки орендаря та орендодавця щодо забезпечення пожежної безпеки та відповідальності за порушення вимог пожежної безпеки на об`єкті оренди (пункт 6 Розділу І Правил №1417).
Зважаючи на ігнорування судом першої інстанцій позицій Верховного Суду вважаємо, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/3955/25 від 23.10.2025 року не відповідає нормам процесуального права рішення суду першої інстанції необхідно скасувати.
Також не погодившись із рішенням суду, 02 грудня 2025 року представником ОСОБА_2 (відповідач -3) - адвокатом Татунцем В.В. до Київського апеляційного суду було подано апеляційну скаргу, у якій останній просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2025 року у справі № 761/3955/25 в частині солідарного стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_4 матеріальних збитків та судового збору. Крім цього, представник апелянта просив стягнути понесені судові витрати в суді апеляційної інстанції які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта вказує, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення взагалі не врахував відомості, зазначені у відзиві (поясненнях ОСОБА_2 ).
Так, зазначено, що апелянт (відповідач-3) ОСОБА_2 дійсно є співвласником нежитлового приміщення - мийки НОМЕР_11, розташованої в Гаражно-будівельному кооперативі «Дружба» по вул. Тираспольська, 12/14 в місті Києві .
За усною домовленістю між апелянтом ОСОБА_2 та відповідачем-2 ОСОБА_3 - апелянт передала ОСОБА_3 право управління та розпорядження приміщенням мийки НОМЕР_11, розташованої в Гаражно-будівельному кооперативі «Дружба» по вул. Тираспольська, 12/14 в місті Києві .
На думку представника апелянта, суд упереджено поставився до того, що апелянт (Відповідач-3) Договір оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року не укладала, тобто не є стороною в даних правовідносинах - ні орендарем ні орендодавцем, та плату за користування приміщенням не отримувала. 
Крім того, позивачем не надані та в матеріалах справи відсутні, будь-які докази того, що ОСОБА_2 була стороною договору та отримувала плату відповідно до даного договору.
Також ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_13 звертають увагу на те, що судом першої інстанції не враховано, що згідно Декларації відповідності матеріально- технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки на приміщення автомийки загальною площею 219, м2 ФОП ОСОБА_3 за адресою: м. Київ, вул. Тираспольська, 12/14 - приміщення автомийки придатне для використання для здійснення виробничої діяльності і відповідає нормам пожежної безпеки і санітарно-епідеміологічним нормам, а також іншим вимогам і стандартам, що пред`являються до нежилих приміщень відповідно до чинного законодавства України.
Тобто суд першої інстанції повністю проігнорував те, що на момент здачі відповідачем-2 ОСОБА_3 приміщення в оренду відповідачу-1 ОСОБА_1 - приміщення автомийки було повністю придатне для здійснення виробничої діяльності і відповідало нормам пожежної безпеки і санітарно-епідеміологічним нормам.
Відповідно до п. 6.4. Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року, даний договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, а в частині сплати орендної плати - з моменту фактичної передачі орендованого приміщення за актом прийому передачі. Пункт 6.1 та пункт 6.4. Договору оренди нежитлових приміщень №2811/2019 від 28.11.2019 року сторонами були виконані, однак суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення поставився до тверджень апелянта (відповідача-3) упереджено та не надав зазначеному належної оцінки.
Таким чином, представник апелянта наголошує на тому, що доказів неправомірності поведінки апелянта ОСОБА_2 , що саме з її вини позивачу завдано шкоду, пошкоджено його майно причинно-наслідкового зв`язку, між шкодою, спричиненою позивачу пожежею та діями, вини апелянта ОСОБА_2 у тому, що сталась пожежа в орендованому приміщенні та Позивач зазнав матеріальної шкоди не надано.
Зважаючи на абсолютно справний стан приміщення, а також на те, що приміщення автомийкн було здане за договором оренди - апелянт (відповідач 3) ОСОБА_2 вважає, що її вини у пошкодженні власності позивача немає, а тому вимога про відшкодування нею матеріальної шкоди позивачу безпідставна та необґрунтована жодним доказом.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Брящеєм Русланом Ігоровичем у справі та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 поданою представником - адвокатом Татунцем Владиславом Вікторовичем у справі та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 поданою представником - адвокатом Татунцем Владиславом Вікторовичем у справі та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
14 квітня 2026 через систему ЄСІТС «Електронний суд» представником  ОСОБА_4 -адвокатом Курником Вадимом Олександровичем було подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 (відповідач -3).
Представник позивача підтримавши доводи позовної заяви зазначив, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2025 у справі № 761/3955/25 є законним, обґрунтованим, прийняте з урахуванням усіх обставин справи та наданих доказів із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.
Так, у ОСОБА_2 , як співвласника нежитлового приміщення, а саме: гаражного боксу № НОМЕР_6 а в ГБК «Дружба-2» (м.Київ, вул.Тираспольська 12/14), є законодавчо встановлений обов`язок щодо належного його утримання у т.ч. забезпечення відповідності вимогам протипожежних норм, а також існує відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із цим майном незалежно від того, чи приймав він участь в передачі належного йому майна в оренду.
Отже, у ОСОБА_2 (відповідач-3) як співвласника об`єкта нерухомого майна, є обов`язок щодо забезпечення пожежної безпеки, який виник на підставі закону та в силу наявності у неї права власності, яке власне включає не лише права, але й зобов`язує до певної поведінки на постійній основі.
Відповідач-3 зазначає, що на момент укладання Договору оренди нежитлових приміщень № 2811/2019 від 28.11.2019 року з відповідачем-1 приміщення було придатне для використання для здійснення виробничої діяльності і відповідало нормам пожежної безпеки і санітарно-епідеміологічним нормам, а також іншим вимогам і стандартам, що пред`являються до нежилих приміщень відповідно до чинного законодавства України. У якості доказу відповідач-3 надала копію Декларації відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки на приміщення автомийки загальною площею 219,5 кв.м. за адресою: м. Київ, вул.Тираспольська, 12/14 , зареєстрованої Державною службою України з надзвичайних ситуацій 24.02.2017 за № 232.
Разом з цим, на думку позивача, зазначена Декларація відповідності матеріально- технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки від 24.02.2017 за № 232 не може підтверджувати той факт, що на момент виникнення пожежі - 09.12.2020, приміщення автомийки відповідало нормам пожежної безпеки відповідно до чинного законодавства України.
Процедуру подання і реєстрації декларації, регулює Порядок подання і реєстрації декларації відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2013 р. за № 440 (далі - Порядок).
Відповідно до п.1 цей Порядок визначає процедуру подання і реєстрації декларації відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки, що дає право на початок роботи новоутворених підприємств, початок використання суб`єктом господарювання об`єктів нерухомості (будівель, споруд, приміщень або їх частин).
Таким чином, Декларація відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки від 24.02.2017 за № 232 надала відповідачу-2 право на початок використання приміщення автомийки, але не може підтверджувати відповідність зазначеного приміщення нормам пожежної безпеки, а ні на момент укладання Договору оренди нежитлових приміщень № 2811/2019 від 28.11.2019 року між відповідачами, а ні на момент виникнення пожежі - 09.12.2020.
Крім того, на те що на момент виникнення пожежі - 09.12.2020, приміщення автомийки не відповідало нормам пожежної безпеки вказує Висновок експертного дослідження за результатами проведеного пожежно-технічного дослідження № 2/18/20 від 28.12.2020, який був доданий Відповідачем-1 до матеріалів справи.
Таким чином, відповідачі несуть солідарну відповідальність перед позивачем за завдану шкоду, оскільки:
- ОСОБА_3 (Відповідач-2) та ОСОБА_2 (Відповідач-3), не забезпечили відповідність приміщення, співвласниками якого вони є, вимогам протипожежних норм, наслідком якого стало те, що пожежа поширилася за межі приміщення, в якому вона виникла.
- ОСОБА_1 (Відповідач-1), як орендар нежитлового приміщення, який допустив порушення правил пожежної безпеки у процесі його експлуатації.
Наслідком спільної протиправної поведінки відповідачів з недотримання правил пожежної безпеки стало знищення майна позивача та завдання йому матеріальної шкоди.
Враховуючи зазначене, представник позивача просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23.10.2025 у справі № 761/3955/25 - без змін.
14 квітня 2026 через систему ЄСІТС «Електронний суд» представником  ОСОБА_4 -адвокатом Курником Вадимом Олександровичем було подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_7 (відповідача -1).
Представник позивача підтримавши доводи апеляційної скарги зазначив, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2025 у справі № 761/3955/25 є законним, обґрунтованим, прийняте з урахуванням усіх обставин справи та наданих доказів із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню.
Так, представник зазначив, що 28.11.2019 між ФОП ОСОБА_3 (відповідач-2) та ФОП ОСОБА_1 (відповідач-1) був укладений Договір оренди нежитлових приміщень №28/11-2019, відповідно до умов якого ФОП ОСОБА_3 передав, а ФОП ОСОБА_1 прийняв в оренду (майновий найм) нежиле приміщення НОМЕР_1, заг.пл.219,5 кв.м. розташоване за адресою: м.Київ, «Дружба-2» гаражно-будівельний кооператив (Шевченківський район), будинок 12-14, вулиця Тираспольська 12-14 .
Факт укладання зазначеного договору оренди сторонами не заперечується.
Відповідно до п.2.2.6 Договору оренди відповідач-1, як орендар, зобов`язався дотримуватись правил техніки безпеки, правил протипожежної безпеки, санітарних та екологічних норм в орендованому приміщенні. При недотриманні цих вимог всю відповідальність за можливі наслідки несе орендар.
Пунктом 4.3 Договору оренди визначено, що відповідач-1, як орендар несе повну матеріальну відповідальність за пошкодження або знищення об`єкту оренди та інших об`єктів, що розташовані на території, а також будь-якого майна належного орендодавцю або третім особам, яке сталось внаслідок необережного поводження з вогнем, небезпечного використання будь-яких електроприладів, електронагівальних приладів, обладнання та ін.
Отже, уклавши договір оренди, його сторони - відповідач-2 (як власник) та відповідач-1 (як орендар) узгодили питання про забезпечення обов`язку щодо дотримання правил протипожежної безпеки в орендованому приміщенні, а також визначили обсяг відповідальності за завдання шкоди.
Позивач звертає увагу суду, що у відзиві на позовну заяву (арк.2) представник відповідача-1 зазначив про те, що об`єкт оренди передавався вже із прибудованою котельнею та улаштованою у ній системою автономного водяного опалення.
Таким чином, твердження відповідача-1 про те, що ним отримано у користування лише приміщення для здійснення виробничої діяльності (автомийка) без котельні суперечить його ж позиції під час розгляду справи судом першої інстанції і на думку позивача є нічим іншим ніж намаганням, спробою перекласти відповідальність за наслідки виниклої пожежі на інших відповідачів.
Зокрема, представник позивача вказує, що на відміну від власника об`єкта нерухомого майна, у якого обов`язок щодо забезпечення пожежної безпеки виникає на підставі закону та в силу наявності у нього права власності, яке власне включає не лише права, але й зобов`язує до певної поведінки на постійній основі, у наймача (орендаря) такий обов`язок має тимчасовий характер та зумовлений виключно угодою сторін, вираженою у договорі оренди.
Як вже зазначалося, згідно Технічного висновку № 48, ймовірною причиною пожежі, яка сталася 09.12.2020 у будівлі автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою м.Київ, вулиця Тираспольська, будинок №12-14 є виникнення аварійних режимів роботи в електромережі системи автономного водяного опалення, улаштованій у прибудинковій котельні.
Таким чином, відповідачі несуть солідарну відповідальність перед позивачем за завдану шкоду, оскільки:
- ОСОБА_3 (Відповідач-2) та ОСОБА_2 (Відповідач-3), не забезпечили відповідність приміщення, співвласниками якого вони є, вимогам протипожежних норм, наслідком якого стало те, що пожежа поширилася за межі приміщення, в якому вона виникла.
- ОСОБА_1 (Відповідач-1), як орендар нежитлового приміщення, що допустив порушення правил пожежної безпеки у процесі його експлуатації.
Наслідком спільної протиправної поведінки відповідачів з недотримання правил пожежної безпеки стало знищення майна позивача та завдання йому матеріальної шкоди.
Стосовно твердження апелянта (відповідач-1) про відсутність правових підстав перебування транспортного засобу, належного позивачу на території Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «ДРУЖБА-2», представник позивача зазначає, що  12.07.2020 між   ОСОБА_14 (користувач) та ОСОБА_15 (позичкодавець) було укладено Договір позички гаражного боксу.
Згідно п.1 Договору позички гаражного боксу, Позичкодавець передає Користувачу у безоплатне тимчасове користування на строк, що обумовлений цим договором, гаражний бокс № НОМЕР_4 в ГБК «Дружба-2», що знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Тираспольська, буд.12-14, заг.пл.26,4 кв.м., який користувач зобов`язується повернути позичкодавцеві після закінчення строку, встановленого цим Договором, для користування з метою зберігання власного автомобіля та особистих речей.
Відповідно до п.8 Договору позички гаражного боксу, останнім днем строку користування об`єктом позички є 12 липня 2021 року.
Таким чином, у позивача існували законні (правові) підстави для користування гаражним боксом № НОМЕР_4 в ГБК «Дружба-2», що спростовує твердження відповідача-1 про безпідставність перебування транспортного засобу, належного позивачу на території гаражного кооперативу.
Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що норми чинного законодавства не містять обов`язку сторін договору позички укладати тристоронні договори з об`єднаннями громадян і обов`язку їх повідомлення про укладення такого виду договорів. Укладення договору позички є виключно правовідносинами, які породжують права та обов`язки позичкодавця та користувача і не є предметом розгляду справи № 761/3955/25.
Однак, позивач зазначає, що засвідчену належним чином копію Договору позички гаражного боксу від 12.07.2020 року було надано 29.05.2024 разом із додатковими поясненнями для приєднання до матеріалів справи № 761/12669/21 у процесі розгляду справи Київським апеляційним судом, що спростовує усі сумніви відповідачів про його реальність.
Отже, твердження відповідача-1 про те, що позивач не був і не є членом гаражного кооперативу не спростовує законність користування гаражним боксом № НОМЕР_4 на підставі, укладеного із його власником Договору позички гаражного боксу від 12.07.2020, як і не звільняє від обов`язку з відшкодування завданої шкоди.
Стосовно твердження апелянта (відповідач-1) про незастосування судом строків позовної давності, то у даному випадку судом першої інстанції було розглянутоклопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності і зроблений обґрунтований висновок про те, що позовна заява була подана у межах строку позовної давності, що і відображено у судовому рішенні.
14 квітня 2026 через систему ЄСІТС «Електронний суд» представником  ОСОБА_4 - адвокатом Курником Вадимом Олександровичем було подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 (відповідача -2).
Так, представник позивача вказує, що відповідач-2 зазначає, що на момент укладання Договору оренди нежитлових приміщень № 2811/2019 від 28.11.2019 року між ним та відповідачем-1 приміщення було придатне для використання для здійснення виробничої діяльності і відповідало нормам пожежної безпеки і санітарно-епідеміологічним нормам, а також іншим вимогам і стандартам, що пред`являються до нежилих приміщень відповідно до чинного законодавства України.
У якості доказу відповідач-2 надав копію Декларації відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки на приміщення автомийки загальною площею 219,5 кв.м. за адресою: м. Київ, вул.Тираспольська, 12/14 , зареєстрованої Державною службою України з надзвичайних ситуацій 24.02.2017 за №232.
На думку позивача, зазначена Декларація відповідності матеріально- технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки від 24.02.2017 за № 232 не може підтверджувати той факт, що на момент виникнення пожежі - 09.12.2020, приміщення автомийки відповідало нормам пожежної безпеки відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до п.1 цей Порядок визначає процедуру подання і реєстрації декларації відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки (далі - декларація), що дає право на початок роботи новоутворених підприємств, початок використання суб`єктом господарювання об`єктів нерухомості (будівель, споруд, приміщень або їх частин) (далі - об`єкти нерухомості).
Таким чином, Декларація відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки від 24.02.2017 за № 232 надала відповідачу-2 право на початок використання приміщення автомийки, але не може підтверджувати відповідність зазначеного приміщення нормам пожежної безпеки, а ні на момент укладання Договору оренди нежитлових приміщень № 2811/2019 від 28.11.2019 року між Відповідачами, а ні на момент виникнення пожежі - 09.12.2020.
Крім того, на те що на момент виникнення пожежі - 09.12.2020, приміщення автомийки не відповідало нормам пожежної безпеки вказує Висновок експертного дослідження за результатами проведеного пожежно-технічного дослідження № 2/18/20 від 28.12.2020, який був доданий Відповідачем-1 до матеріалів справи.
Таким чином, відповідачі несуть солідарну відповідальність перед позивачем за завдану шкоду, оскільки:
- ОСОБА_3 (Відповідач-2) та ОСОБА_2 (Відповідач-3), не забезпечили відповідність приміщення, співвласниками якого вони є, вимогам протипожежних норм, наслідком якого стало те, що пожежа поширилася за межі приміщення, в якому вона виникла.
- ОСОБА_1 (Відповідач-1), як орендар нежитлового приміщення, що допустив порушення правил пожежної безпеки у процесі його експлуатації.
Наслідком спільної протиправної поведінки Відповідачів з недотримання правил пожежної безпеки стало знищення майна Позивача та завдання йому матеріальної шкоди.
Враховуючи вказані обставини, представник позивача просив апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23.10.2025 у справі № 761/3955/25 - без змін.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року справу призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Брящей Р.І. підтримав подану апеляційну скаргу. Щодо задоволення апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заперечував.
Представник апелянта ОСОБА_3 - адвокат Гавриленко Р.М. підтримав апеляційну скаргу та не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 . Щодо задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував.
Представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Курник В.О. заперечував щодо задоволення поданих усіх апеляційних скарг.
Інші учасники справи, в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань від них не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 з 12.07.2020 року користується гаражним боксом № НОМЕР_4 у гаражно-будівельному кооперативі (ГБК) «Дружба-2», розташованому у місті Києві, вулиця Тираспольська, будинок №12-14, на підставі договору позички.
Поряд із гаражним боксом № НОМЕР_4 , яким користується ОСОБА_4 , розташований гаражний бокс № НОМЕР_1 , який знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
28.11.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено Договір № 28/11-2019 оренди нежитлових приміщень, згідно з яким гаражний бокс № НОМЕР_6 а в ГБК «Дружба-2» передано в оренду ОСОБА_5 . Відповідно до умов договору, цільовим призначенням приміщення є надання послуг населенню з миття та обслуговування автомобілів.
09.12.2020 на території автомийки "ІНФОРМАЦІЯ_1", що розташовується в гаражному боксі № НОМЕР_1 в ГБК «Дружба-2», виникла пожежа, що підтверджується актом про пожежу від 09.12.2020 року.
Відповідно до Звіту про причину виникнення пожежі 09.12.2020 року, складеного провідним інспектором відділу запобігання надзвичайним ситуаціям та заходів цивільного захисту Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві старшим лейтенантом служби цивільного захисту Мозоль А.С., пожежа виникла у прибудованій котельні із розповсюдженням вогню на перекриття суміжного приміщення боксу автомийки.
Згідно з Технічним висновком №48 Дослідно-випробувальної лабораторії Центру забезпечення діяльності ГУ ДСНС України у м. Києві, ймовірною причиною пожежі, яка сталася 09.12.2020 року у будівлі автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою м. Київ, вулиця Тираспольська, будинок №12-14 є виникнення аварійних режимів роботи в електромережі системи автономного водяного опалення, улаштованій у прибудинковій котельні.
Відповідно до п. 10. Наслідки пожежі Технічного висновку №48 Дослідно-випробувальної лабораторії Центру забезпечення діяльності ГУ ДСНС України у м. Києві, внаслідок пожежі вогнем було частково знищено дах будівлі автомийки на площі приблизно 200 м.кв., шафу з робочим інструментом, робоче обладнання (інструменти, побутова хімія), автомобіль «Nissan Rogue Sports», реєстраційний номер НОМЕР_5 (власник - гр. ОСОБА_4 ). Пошкоджено ворота автомобільної мийки, систему автономного водяного опалення, особисті речі працівників, речі побутового призначення та особисті речі власників гаражів №№ 278, НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , покрівлю суміжної будівлі «СТО».
Відповідно до Висновку про визначення вартості матеріального збитку від 28.12.2020 №17629, складеного оцінювачем ФОП ОСОБА_16 , вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Nissan Rogue Sports», 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 пошкодженого внаслідок пожежі, яка сталася 09.12.2020 року, складає 451 588, 28 грн.
Згідно Висновку про визначення вартості збитку від 21.12.2020 року №458/12 20, складеного оцінювачем ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза Стандарт», вартість матеріального збитку, завданого власнику через пошкодження майна внаслідок пожежі, розташованого за адресою м. Київ, вул. Тираспольська, 12/14 , ГБК «Дружба-2», гаражний бокс № НОМЕР_4 , складає 112 987, 03 грн з урахування ПДВ.
ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про відшкодування завданих збитків.
20.05.2023 року Шевченківським районним судом міста Києва було винесено рішення по справі № 761/12669/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про відшкодування завданих збитків. Так, вирішено стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 солідарно матеріальні збитки в розмірі 564 575,31 грн.
23.09.2024 року постановою Київського апеляційного суду у справі № 761/12669/21 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20.05.2023 року було скасоване, та ухвалене нове судове рішення про залишення позову ОСОБА_4 без задоволення. Київський апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_4 було встановлено неналежний суб`єктний склад відповідачів. Суму збитків та факт заподіяння збитків суд підтвердив.
Таким чином, аналізуючи докази у суправі суд пешої інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками мийки НОМЕР_11 розташованої в Гаражно-будівельному кооперативі «Дружба» за адресою: м. Київ, вулиця Тираспольська, будинок №12-14 , то ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як співвласники вказаного майна, зобов?язані нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
В свою чергу, передача мийки НОМЕР_11 розташованої в Гаражно-будівельному кооперативі «Дружба» за адресою: м. Київ, вулиця Тираспольська, будинок №12-14 в оренду не звільняє власників майна від обов`язків, визначених статтями 317, 319, 360 ЦК України.
Таким чином, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , є співвласниками, а ОСОБА_1 є орендарем мийки НОМЕР_11, розташованої в Гаражно-будівельному кооперативі «Дружба» по вул. Тираспольська, 12/14 в місті Києві то, в силу вимог закону, забезпечення пожежної безпеки на мийці НОМЕР_11 покладається на обох співвласників вказаного майна та орендаря, якщо це обумовлено договором найму (оренди).
Відповідно до п.4.3 договору №28/11-2019 орендар несе повну матеріальну відповідальність за пошкодження або знищення об?єкту оренди та інших об?єктів, що розташовані на території, а також будь-якого майна належного орендодавцю або третім особам, яке сталось внаслідок необережного поводження з вогнем, небезпечного використання будь-яких електроприладів, електронагрівальних приладів, обладнання та ін.
За таких підстав, суд першої інстанції вважав, щопозов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню. Обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.
Щодо клопотання про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов наступних висновків.
ОСОБА_1 до суду подана заява про застосування строків позовної давності, відповідно до змісту якого просить застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог ОСОБА_4 та відмовити в задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди.
В обгрунтування заяви зазначає, що 09.12.2020 року мала місце пожежа будівлі автомийки «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: м. Київ, вул. Тераспольська, буд. 12-14 , що, на думку Позивача, і спричинила матеріальний збиток, за відшкодуванням якого останній звернувся до суду. З 06.04.2021 року в Шевченківському районному суді м. Києва на розгляді перебувала судова справа №761/12669/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування завданих збитків в розмірі 564575, 31 грн. ОСОБА_1 вважає, що строк звернення до суду сплив 09.12.2023 року.
ОСОБА_4 через підсистему "Електронний суд" подав заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до змісту якої зазначає, що позовна давність за заявленими позовними вимогами, яка була продовжена на строк дії карантину, а після завершення карантину є зупиненою на строк дії правового режиму воєнного стану.
Як встановлено судом першої інстанції, з 06.04.2021 року в провадженні Шевченківського районного суду перебувала справа №761/12669/21 за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування завданих збитків в розмірі 564575, 31 грн.
23.09.2024 року Київським апеляційним судом винесено постанову за результатом розгляду апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно до змісту яякої рішення Шевченківського районного суду міста Києва №761/12669/21 від 23 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі у зв?язку із неналежністю суб?єктного складу.
Судпершої інстанції зауважив, що наслідком переривання позовної давності є не врахування строку, що сплив до цього моменту, і початок перебігу нового строку заново. Час, що минув до переривання, до нового строку не зараховується.
Таким чином, після звернення у квітні 2021 року  ОСОБА_4 до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування завданих збитків в розмірі 564 575, 31 грн. строк позовної давності був перерваний.
Як зазначається в заяві про застосування строків позовної давності та не заперечується сторонами, позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування завданих збитків в розмірі 564 575, 31 грн. перебувала у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва з 06.04.2021 року.
Отже, з 06.04.2021 року строк позовної давності перервався та почав свій перебіг заново. Суд зауважує, що строк, який сплив до 06.04.2021 року не зараховується до строку позовної давності, що почав перебіг після 06.04.2021 року.
Водночас, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Таким чином, станом на 06.04.2021 року, на території України діяв карантин, у зв`язку із чим строк позовної давності, перерваний внаслідок звернення до суду із позовом, був продовжений на строк дії карантину.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Враховуючи ч. 1 ст. 257 ЦК України, строк позовної давності мав закінчитись 06.04.2024 року, тобто через 3 роки після переривання перебігу строку позовної давності.
Водночас Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
04 вересня 2025 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2025 року № 4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності". Цим Законом виключено з ЦК України п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення", а отже поновлено перебіг позовної давності.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а з 30 січня 2024 року до 04 вересня 2025 року.
Наведене свідчить, що оскільки позовна давність до вимог ОСОБА_4 не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду було продовжено до 04 вересня 2025 року.
Оскільки позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої майну фізичної особи подав до суду 29 січня 2025 року, суд зауважує, що така позовна заява подана позивачем у межах строку позовної давності.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що клопотання ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення завданих матеріальних збитків у розмірі 564 575, 31 грн задоволенню не підлягає.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст.13 Конституції України власність зобов`язує.
У відповідності до ч. 4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно із ч. 1,2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто, для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик, які визначають його експлуатаційні якості.
Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин.
Частиною шостою статті 55 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що обов`язок із забезпечення пожежної безпеки в жилих приміщеннях державного, комунального, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів покладається на квартиронаймачів і власників квартир, а в жилих приміщеннях приватного житлового фонду та інших спорудах, приватних житлових будинках садибного типу, дачних і садових будинках з господарськими спорудами та будівлями - на їх власників або наймачів, якщо це обумовлено договором найму.
Процедуру подання і реєстрації декларації, регулює Порядок подання і реєстрації декларації відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2013 р. за № 440 (далі -Порядок).
Відповідно до п.1 цей Порядок визначає процедуру подання і реєстрації декларації відповідності матеріально-технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки (далі - декларація), що дає право на початок роботи новоутворених підприємств, початок використання суб`єктом господарювання об`єктів нерухомості (будівель, споруд, приміщень або їх частин).
Відповідно до ст.2 Кодексу цивільного захисту України (далі - КЦЗ України) пожежна безпека - відсутність неприпустимого ризику виникнення і розвитку пожеж та пов`язаної з ними можливості завдання шкоди живим істотам, матеріальним цінностям і довкіллю.
Джерелами небезпеки виникнення надзвичайних ситуацій техногенного характеру є, серед інших, потенційно небезпечні об`єкти та об`єкти підвищеної небезпеки; будівлі та споруди з порушенням умов експлуатації; суб`єкти господарювання з критичним станом виробничих фондів та порушенням умов експлуатації; інші об`єкти, що можуть створити загрозу виникнення аварії (стаття 50 КЦЗ України).
Забезпечення пожежної безпеки на території України, регулювання відносин у цій сфері органів державної влади, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання і громадян здійснюються відповідно до цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 55 КЦЗ України).
Діяльність із забезпечення пожежної безпеки є складовою виробничої та іншої діяльності посадових осіб і працівників підприємств, установ та організацій. Зазначена вимога відображається у трудових договорах (контрактах), статутах та положеннях (ч.2 ст. 55 КЦЗ України).
Забезпечення пожежної безпеки суб`єкта господарювання покладається на власників та керівників таких суб`єктів господарювання (ч. 3 ст. 55 КЦЗ України).
Загальні вимоги з пожежної безпеки до будівель, споруд різного призначення та прилеглих до них територій, іншого нерухомого майна, обладнання, устаткування, що експлуатуються, будівельних майданчиків, а також під час проведення робіт з будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, технічного переоснащення будівель та споруд врегульовані Правилами пожежної безпеки в Україні, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1417 від 30.12.2014 р., зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.03.2015 р. за № 252/26697 (далі - Правила № 1417).
Відповідно до п.6 Розділу І Правил № 1417 у разі передачі в оренду цілісного майнового комплексу або окремих його частин, приміщень, інших об`єктів за домовленістю сторін цивільно-правового договору визначаються права та обов`язки орендаря та орендодавця щодо забезпечення пожежної безпеки та відповідальності за порушення вимог пожежної безпеки на об`єкті оренди.
Отже, з ч. 3 ст. 55 КЦЗ України та Правил № 1417 слідує, що пожежну безпеку на об`єктах нерухомого майна забезпечують:
1) за загальним правилом - власники таких об`єктів як суб`єкти, які відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) наділені всіма правомочностями, які випливають зі змісту права власності: права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.2 ст. 319 ЦК України). Цивільні права, як і цивільні обов`язки, особа, в тому числі власник, здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14 ЦК України). Крім цього, згідно з ч.3 ст.13 Конституції України власність зобов`язує.
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Аналогічні норми містить ч. 4-5 ст. 319 ЦК України. Отже, покладення на власника об`єкта нерухомого майна обов`язку щодо забезпечення пожежної безпеки на цьому об`єкті є цілком закономірним і пов`язується з розумінням правової природи права власності;
2) за правилом, що випливає з договірних відносин (в разі укладення договору найму (оренди) об`єкта нерухомого майна) - наймачем (орендарем) при умові, що обов`язок щодо забезпечення пожежної безпеки на цьому об`єкті передбачений таким договором. Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Право володіння і користування як елементи права власності також надають наймачеві частину прав та обов`язків, пов`язаних з орендою об`єкта нерухомого майна, що виникають саме на підставі зазначеного договору.
Отже, на відміну від власника об`єкта нерухомого майна, у якого обов`язок щодо забезпечення пожежної безпеки виникає на підставі закону та в силу наявності у нього права власності, яке власне включає не лише права, але й зобов`язує до певної поведінки на постійній основі, у наймача (орендаря) такий обов`язок має тимчасовий характер та зумовлений виключно угодою сторін, вираженою у договорі оренди.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду регулює ст. 1166 ЦК України.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1166 ЦК України встановлено, що особа, яка завдала шкоди,звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина.
Аналогічний правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та постановах Верховного Суду: від 11 грудня 2018 року у справі №759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №203/2378/14-ц та від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (постанова Верховного Суду від 04.08.2020 року у справі № 925/1478/16).
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду від 27.12.2019 року у справі № 686/11256/16-ц).
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Подібний правовий висновок також міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та постановах Верховного Суду: від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14-ц та від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачу було завдано матеріальної шкоди, що підтверджується доказами, які долучені до матеріалів справи, зокрема актом про пожежу, звітом про причину виникнення пожеж, яка сталась 09 грудня 2020 року, звітом про визначення матеріального збитку завданого власнику майна/ колісного транспортного засобу (том 1, а.с. 21-56).
Кодегія суддів враховуючи встановлені обставини вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками мийки НОМЕР_11 розташованої в Гаражно-будівельному кооперативі «Дружба» за адресою: м. Київ, вулиця Тираспольська, будинок №12-14 , то ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як співвласники вказаного майна, зобов?язані нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Крім того, вірним є твердження суду першої інтсанції, що передача мийки НОМЕР_11 розташованої в Гаражно-будівельному кооперативі «Дружба» за адресою: м. Київ, вулиця Тираспольська, будинок №12-14 в оренду не звільняє власників майна від обов`язків, визначених статтями 317, 319, 360 ЦК України.
Доцільними є твердження представника позивача щодо солідарної відповідальності власників майна та орендаря, оскільки - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , не забезпечили відповідність приміщення, співвласниками якого вони є, вимогам протипожежних норм, наслідком якого стало те, що пожежа поширилася за межі приміщення, в якому вона виникла, а ОСОБА_1 , як орендар нежитлового приміщення, допустив порушення правил пожежної безпеки у процесі його експлуатації.
Також представник позивача належним чином спростовує позицію власників зазначену в апеляційних скаргах щодо того, що декларація відповідності матеріально- технічної бази суб`єкта господарювання вимогам законодавства з питань пожежної безпеки від 24.02.2017 за № 232 не може підтверджувати той факт, що на момент виникнення пожежі - 09.12.2020, приміщення автомийки відповідало нормам пожежної безпеки відповідно до чинного законодавства України.
Щодо доводів апелянта ОСОБА_7 щодо того, що не він має нести відповідальність за збитки завдані позивачу, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.2.2.6 Договору оренди ОСОБА_7 , як орендар, зобов`язався дотримуватись правил техніки безпеки, правил протипожежної безпеки, санітарних та екологічних норм в орендованому приміщенні. При недотриманні цих вимог всю відповідальність за можливі наслідки несе орендар.
Пунктом 4.3 Договору оренди визначено, що ОСОБА_7 , як орендар несе повну матеріальну відповідальність за пошкодження або знищення об`єкту оренди та інших об`єктів, що розташовані на території, а також будь-якого майна належного орендодавцю або третім особам, яке сталось внаслідок необережного поводження з вогнем, небезпечного використання будь-яких електроприладів, електронагівальних приладів, обладнання та ін.
Таким чином, даний договір узгоджує питання про забезпечення обов`язку щодо дотримання правил протипожежної безпеки в орендованому приміщенні, а також обсяг відповідальності за завдання шкоди, а тому доводи апелянта, що лише власник несе відповідальність за забезпечення безпеки є помилковими.
Крім того, апеляційний суд під час розгляду справи встановив, що до спірного приміщення на момент виникнення пожежі мали вільний доступ як власники будівель так і орендар. При цьому, жоден з відповідачів під час розгляду справи не ставив питання про призначення будь- якої експертизи з приводу можливого, за наявності підстав, розподілу вини, як заподіювачів шкоди. Отже належних та достаніх доказів для висновку про наявність/ відсутність у когось з відповідачів обов`язку з відшкодування шкоди, або відшкодування її пропорційно матеріали справи не містять.
Колегія суддів вважає, що за встановлених обставин, враховуючи результати Звіту про причину виникнення пожежі 09.12.2020 року та технічного висновкку №48 Дослідно-випробувальної лабораторії Центру забезпечення діяльності ГУ ДСНС України у м. Києві, які не оспорювались, доводи апелянтів про відсутність солідарного обов`язку не заслуговують на увагу, і нести відповідальність повинні як власники приміщення та розташованого у ньому обладнання, які здійснюють забезпечення пожежної безпеки так і орендар, який здійснює експлуатацію приміщення та розташованого у ньому обладнання.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта ОСОБА_1 щодо пропуску строків позовної давності позивачем, оскільки судом першої інстанції надана вірна оцінка таким запереченням та правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, які стосуються переривання та зупинення/продовження такого строку. А тому, висновки суду першої інстанції, що строк не було пропущено є вірними. 
Інші доводи апеляційних скарг також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду викладених у рішенні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.
Разом з цим, в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги помилково здійснив розподіл витрат, а саме стягнув з відповідачів у солідарному порядку судовий збір, що не передбачено ЦПК України.
Враховуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року підлягає зміні в даній частині.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Таким чином, з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 5 645, 75 грн. в рівних частинах, а саме по 1 881 грн. 91 коп. з кожного.
Відтак, оскільки в своїх апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили відмовити в частині стягнення судового збору, то такі апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Брящеєм Русланом Ігоровичем на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 подану представником - адвокатом Татунцем Владиславом Вікторовичем на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 подану представником - адвокатом Татунцем Владиславом Вікторовичем на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року - задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 завданих матеріальних збитків у розмірі 564 575, 31 грн. - залишити без змін.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат - змінити, виклавши резолютивну частину наступним чином:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 1 881 (одна тисяча вісімсот вісімдесят одна) грн. 91 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 1 881 (одна тисяча вісімсот вісімдесят одна) грн. 91 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 1 881 (одна тисяча вісімсот вісімдесят одна) грн. 91 коп.».
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 03 липня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова