Справа № 951/247/25
Провадження №2/951/13/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року          селище Козова

Козівський районний суд Тернопільської області у складі: 
головуючого судді Лавренюк О.М., 
за участю секретаря судового засідання Горохівської Ю.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача – адвоката Заводовської М.Л. (в режимі відеоконференції),
представника відповідача Довгошиї Л.Р.,
представників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Садової К.В., ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відділ освіти, культури, молоді та спорту Козівської селищної ради про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Тернопільської області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.11.2024 ухвалено рішення сесії Козівської селищної ради №2687 «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради», відповідно до якого вирішено ліквідувати внутрішній структурний підрозділ плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради. На виконання вказаного рішення сесії директором Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради винесено наказ №257-к/тр від 25.11.2024 про попередження про майбутнє вивільнення працівників структурного підрозділу плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівського селищної ради та вручено працівникам плавального басейну попередження про вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). На підставі наказу від 27.01.2025 №27-к/тр позивача звільнено із займаної посади інструктора з фізичної культури плавального басейну Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради 31.01.2025.
При цьому позивач звернув увагу, що після його звільнення, Козівською селищною радою прийнято ряд рішень, а саме рішення №2739 від 14.02.2025 «Про утворення спортивно-оздоровчого центру Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради» та №2740 від 14.02.2025 «Про затвердження Положення про порядок надання платних послуг Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради». Однак позивачу не запропоновано посаду у новоствореному структурному підрозділі Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради. 
З огляду на викладене, позивач просить суд скасувати наказ директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради №27-к/тр від 27.01.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити його на посаді інструктора з фізичної культури спортивно-оздоровчого центру Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, стягнути з Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради на його користь середній місячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 47700,00 грн.
Ухвалою судді від 08.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Призначено у справі судове засідання на 03.06.2025.
27.05.2025 від представника відповідача – адвоката Дарморіс О.М. надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги не визнає, вважає доводи сторони позивача такими, що не підтверджуються жодними доказами, з огляду на таке.
Так, відповідно до Статуту Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, затвердженого рішенням сесії Козівської селищної ради від 12.08.2024 №2602, засновником Ліцею є Козівська селищна рада, яка відповідно до пункту 1.9 Статуту утворює та ліквідує структурні підрозділи Ліцею. 21.11.2024 Козівською селищною радою прийнято рішення №2687, яким вирішено ліквідувати внутрішній структурний підрозділ плавальний басейн ліцею. На виконання вказаного рішення №2687 директор ліцею 27.11.2024 попередила позивача про майбутнє вивільнення з посади інструктора з фізичної культури плавального басейну ліцею на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Також у повідомленні проінформовано позивача про відсутність на той час вакантної посади, яка б могла бути йому запропонована. З вказаним повідомленням позивач ознайомлений. 
Також повідомлено, що з 25.11.2024 по дату закінчення двомісячного строку попередження про майбутнє вивільнення, у ліцеї була наявна лише посада «вихователь закладу дошкільної освіти», кваліфікаційні вимоги для зайняття якої не відповідають рівню освіти та кваліфікації позивача. Так як посада «вихователь закладу дошкільної освіти» не відповідало рівню освіти та спеціальності позивача, інших вакантних посад за період з дати прийняття наказу про майбутнє вивільнення до закінчення двомісячного строку попередження у ліцеї та його структурних підрозділах не було, директор ліцею 27.01.2025 прийняла наказ №27-к/тр про звільнення позивача 31.01.2025 відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. На підставі наведеного представник відповідача вважає, що ліцей дотримався усіх вимог статті 49-2 КЗпП України, а тому звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України було законним. 
Додатково представник відповідача звернула увагу, що позивач пропустив строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, поважних причин пропуску такого строку не навів, а тому відповідач наполягає на застосуванні до позовних вимог наслідків пропуску строків позовної давності. Як зазначено відповідачем, 27.01.2025 прийнято оскаржуваний наказ про звільнення позивача 31.01.2025, 29.01.2025 директор ліцею в присутності свідків ознайомив позивача із змістом наказу про звільнення, однак позивач відмовився від його підписання та отримання, у зв`язку з чим 29.01.2025 складено відповідний акт. Вказаний акт та копію наказу про звільнення направлено 30.01.2025 позивачу за місцем його проживання: АДРЕСА_1 , поштовим відправленням з описом вкладення. Також 31.01.2025 у день звільнення позивач був відсутній на робочому місці та в телефонному режимі під час спілкування з директором ліцею відмовився прибути до ліцею, щоб отримати трудову книжку та довідку про нараховані та виплачені доходи. У зв`язку з чим складено акт від 31.01.2025. Вказаний акт та акт про відсутність позивача на робочому місці з повідомленням про необхідність отримати трудову книжку 01.02.2025 направлено позивачу поштою. Вказане свідчить, що позивач був ознайомлений із змістом наказу про звільнення, однак ухилявся від його отримання, що, на думку відповідача свідчить про пропуск строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України. На підставі наведеного, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (том 1, а.с. 64-71).
Ухвалою суду від 03.06.2025 клопотання представника відповідача - адвоката Дарморіс О.М. про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача задоволено. Залучено до участі у справі №951/247/25 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Відділ освіти, культури, молоді та спорту Козівської селищної ради. Розгляд справи відкладено на 19.06.2025.
06.06.2025 до суду надійшли пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Відділу освіти, культури, молоді і спорту Козівської селищної ради, у яких представник третьої особи повністю погодилася з доводами відзиву представника відповідача та позовні вимоги не визнала, пояснивши, що Відділ освіти, культури, молоді та спорту Козівської селищної ради є уповноваженим органом Козівської селищної ради у сфері освіти та в межах повноважень здійснює керівництво в галузі освіти громади, є головним розпорядником бюджетних коштів за видатками, які визначені рішенням про селищний бюджет на фінансування закладів освіти. Додатково повідомила, що на підставі поданого наказу директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради №27-к/тр від 27.01.2025 «Про звільнення ОСОБА_1 », 28.01.2025 централізованою бухгалтерією відділу, відповідно до статті 116 КЗпП України проведено повний розрахунок та здійснено усі належні виплати при звільненні ОСОБА_1 та виплачено йому вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати відповідно до статті 44 КЗпП України (том 1, а.с. 127). 
Ухвалою суду від 19.06.2025, постановленою у судовому засіданні, розгляд справи за клопотанням представника позивача відкладено на 16.07.2025, а в подальшому ухвалою суду від 16.07.2025 відкладено на 28.07.2025 у зв`язку з неприбуттям у судове засідання позивача та його представника. 
Ухвалою суду від 28.07.2025, постановленою у судовому засіданні, розгляд справи відкладено на 12.08.2025 за клопотанням представника позивача. 
Ухвалою суду від 12.08.2025 клопотання представника відповідача – адвоката Дарморіс О.М. про зупинення провадження задоволено. Провадження у цивільній справі №951/247/25 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №500/737/25 за позовом ОСОБА_3 до Козівської селищної ради, треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою суду від 12.02.2026 поновлено провадження у цивільній справі та призначено у справі судове засідання на 10.03.2026.
Ухвалою суду від 10.03.2026, постановленою у судовому засіданні, визнано явку представника відповідача у наступне судове засідання обов`язковою та відкладено розгляд справи на 23.03.2026. 
Ухвалою суду від 23.03.2026, постановленою у судовому засіданні, задоволено клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача про виклик свідка ОСОБА_6 . Розгляд справи відкладено на 15.04.2026.
У судовому засіданні 15.04.2026 допитано свідка ОСОБА_6 , задоволено клопотання представника позивача та відкладено розгляд справи на 05.05.2026.
Ухвалою суду від 05.05.2026, постановленою у судовому засіданні, задоволено клопотання відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача та відкладено розгляд справи на 18.05.2026.
Ухвалою суду від 18.05.2026, постановленою у судовому засіданні, задоволено клопотання представника позивача та відкладено розгляд справи на 03.06.2026. 
Ухвалою суду від 03.06.2026 у задоволенні клопотання представника позивача Заводовської М.Л. про витребування доказів відмовлено. Розгляд справи відкладено на 23.06.2026.
У судовому засіданні 23.06.2026 оголошено перерву у розгляді справи до 08.07.2026. 
Ухвалою суду від 08.07.2026, постановленою у судовому засіданні, задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та розгляд справи відкладено на 30.07.2026.
У судовому засіданні 30.07.2026 у зв`язку з виникненням технічних проблем зі зв`язком у представника позивача та неможливістю подальшої участі представника позивача у відеоконференції поза межами приміщення суду через переривання зв`язку за клопотанням позивача оголошено перерву у розгляді справи до 18.08.2026. 
У судовому засіданні 18.08.2026 досліджено письмові докази та за клопотанням позивача оголошено перерву до 26.08.2026. 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Заводовська М.Л. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та просили позов задовольнити у повному обсязі. 
Серед іншого, позивач зазначив, що протягом багатьох років належним чином виконував посадові обов`язки інструктора з фізичної культури плавального басейну, працював бездоганно, його учні мають досягнення, однак був звільнений роботодавцем з незрозумілих причин. Вважає, що незаконними діями дирекції ліцею порушене його право на працю, гарантоване статтею 43 Конституції України. Стверджує, що йому повинні були запропонувати посаду інструктора з фізичної культури у новоствореному структурному підрозділі, адже на момент відкриття спортивно-оздоровчого центру були відповідні вакансії. Звернув увагу, що ліквідований структурний підрозділ охоплював велику кількість відвідувачів, учнів, які тренувалися, зараз кількість відвідувань басейну учнями зменшилась, у новому структурному підрозділі зроблено акцент на платні послуги, однак основний функціонал басейну не змінився. Позивач зазначив, що отримував пропозицію посади в новоствореному структурному підрозділі, на яку не відгукнувся, однак така пропозиція мала місце в березні 2025 року, тоді як станом на дату відкриття спортивно-оздоровчого центру 20.02.2025 були наявні вакансії, які йому запропоновано не було. Також позивач підтвердив суду, що 29.01.2025 директором ліцею в його присутності було оголошено зміст наказу про звільнення, який позивач відмовився отримувати, копію наказу та трудову книжку отримав пізніше на підставі поданої ним заяви. 31.01.2025 не був присутній на роботі, що відповідало його робочому графіку.
Представник позивача у судовому засіданні вказала на порушення конституційного права позивача на працю. Після ліквідації плавального басейну 20.02.2025 було відкрито спортивно-оздоровчий центр, однак на момент його відкриття позивачу не запропонували посаду у новоствореному структурному підрозділі, хоча штат не був укомплектованим і вакансії інструкторів з плавання були наявні. Пізніше позивачу пропонувалась відповідна посада інструктора з плавання в спортивно-оздоровчому центрі, однак за станом здоров`я він не мав змоги відгукнутися на пропозицію. Представник позивача також звернула увагу, що основний функціонал структурного підрозділу не змінився, лише вдосконалився. Не зрозуміло, чому не було запропоновано посади у новоствореному структурному підрозділі позивачу та його колегам, які мають значний досвід роботи. Вважає, що строк звернення до суду не пропущено, позов подано у місячний строк з моменту отримання наказу про звільнення.
Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просила відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що відповідачем дотримано вимог трудового законодавства при звільненні позивача. Козівською селищною радою прийнято рішення про ліквідацію структурного підрозділу плавального басейну ліцею. На виконання вказаного рішення директор ліцею 27.11.2024 попередила позивача про майбутнє вивільнення з посади інструктора з фізичної культури плавального басейну ліцею на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. У період з дати прийняття наказу про майбутнє вивільнення до закінчення двомісячного строку попередження у ліцеї була наявна лише посада вихователя закладу дошкільної освіти, яка не пропонувалась позивачу, оскільки рівень освіти та кваліфікації позивача не відповідали кваліфікаційним вимогам до вказаної посади. 29.01.2025 директором ліцею було зачитано позивачу зміст наказу від 27.01.2025 про його звільнення, однак ОСОБА_1 відмовився отримувати копію наказу, про що складено відповідний акт. Вказаний акт та копію наказу про звільнення направлено позивачу поштою за місцем його проживання, проте поштове відправлення повернулось відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання». 31.01.2025 позивач на роботу не прибув. 04.03.2025 позивачу направлено лист з пропозицією посади інструктора з плавання в новому структурному підрозділі, поштове відправлення отримано позивачем, однак пропозицію не прийнято. Представник відповідача також вказала на пропуск строку звернення до суду з цим позовом, оскільки передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду у даному випадку необхідно обчислювати з дати, коли позивач відмовився отримувати копію наказу про звільнення і така відмова зафіксована роботодавцем у відповідному акті, позаяк позивач свідомо ухилився від отримання копії наказу, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 03.11.2021 у справі № 387/326/20. Представник відповідача звернула увагу, що позивач звернувся до суду 16.04.2025, тобто більш, ніж через два місяці після ознайомлення зі змістом наказу про звільнення та відмови від його отримання, не зазначивши жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду. Відтак наявні підстави для відмови у позові.
Представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Зокрема, представники третьої особи повністю підтримали доводи, висловлені представником відповідача, зазначивши, що відповідачем дотримано вимог трудового законодавства при звільненні позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу ліцею за рішенням засновника – Козівської селищної ради, правомірність якого підтверджена рішенням суду. Позивача повідомлено про майбутнє вивільнення, проведено повний розрахунок, здійснено виплату всіх коштів при звільненні. Згідно з штатним розписом у період з дати прийняття наказу про майбутнє вивільнення до закінчення двомісячного строку попередження у ліцеї була наявна лише посада вихователя закладу дошкільної освіти, яка не пропонувалась позивачу, оскільки рівень його освіти та кваліфікації не відповідали кваліфікаційним вимогам до вказаної посади, інших вакансій не було. 04.03.2025 позивачу направлено лист з пропозицією посади інструктора з плавання у новому структурному підрозділі, хоча обов`язку пропонувати вакансії у новоствореному спортивно-оздоровчому центрі в роботодавця не було. Позивач не відгукнувся на пропозицію. Крім того, в подальшому позивач не звертався з метою працевлаштування у новому структурному підрозділі. Представники третьої особи зауважили, що новий спортивно-оздоровчий центр за своїм функціоналом докорінно відрізняється від ліквідованого структурного підрозділу, запроваджено посаду реабілітолога, затверджено нові посадові інструкції інструкторів з фізичної культури з іншими вимогами до цієї посади.
Представники третьої особи також вказали на пропуск позивачем без поважних причин строку звернення до суду з цим позовом, покликаючись на правові висновки Верховного Суду, наведені в постанові від 03.11.2021 у справі № 387/326/20.
Ураховуючи викладене, беручи до уваги, що роботодавець діяв у спосіб, передбачений законом, просили відмовити в задоволенні позову повністю у зв`язку з його безпідставністю та з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду.
Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається із диплому серії НОМЕР_1 від 22.06.1993, виданого ОСОБА_1 , ОСОБА_1 у 1993 році закінчив повний курс в Тернопільському державному педагогічному інституті за спеціальністю фізична культура та рішенням державної екзаменаційної комісії від 22.06.1993 ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію учителя фізичної культури (том 1, а.с. 26 зворот).
Судом встановлено, що 30.09.2019 ОСОБА_1 прийнятий на посаду інструктора з фізкультури з 01.10.2019 у Козівську ЗОШ І-ІІІ ступенів №2. Козівську ЗОШ І-ІІІ ступенів №2 перейменовано на Козівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Козівської селищної ради, а в подальшому на Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради. Вказане підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_2 , виданої на ім`я ОСОБА_1 01.10.2019 (том 1, а.с. 24).
Відповідно до Положення про плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, затвердженого рішенням двадцять третьої сесії Козівської селищної ради восьмого скликання від 28.06.2022 №1924, плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради – це внутрішній структурний підрозділ Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради фізкультурно-спортивного профілю, основною діяльністю якого є фізкультурно-спортивна та оздоровча робота серед дітей, молоді та дорослого населення (пункту 1.1 Положення) (том 1, а.с. 16-19).
Засновником басейну є Козівська селищна рада. Органом, до сфери управління якого входить басейн є Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради (пункт 1.2 Положення).
До компетенції Засновника басейну належить: створення, ліквідація, реорганізація та перепрофілювання басейну; затвердження граничної чисельності працівників басейну; інші повноваження, передбачені чинним законодавством України (пункту 4.11 Положення).
За змістом пункту 10.5 Положення ліквідація басейну здійснюється за рішенням засновника, господарським судом відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до рішення п`ятдесят п`ятої сесії восьмого скликання Козівської селищної ради від 21.11.2024 №2687 «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради» вирішено ліквідувати внутрішній структурний підрозділ плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради. Директору Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Надії Атаманчук здійснити заходи щодо приведення у відповідність структури та штатної чисельності працівників закладу освіти, відповідно до чинного законодавства (том 1, а.с. 10).
Вказане рішення сесії Козівської селищної ради було предметом оскарження в судовому порядку. Так, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.06.2025 у справі №500/737/25, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2026, у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі (том 2, а.с. 45-51, 52-57). 
Таким чином, рішення п`ятдесят п`ятої сесії восьмого скликання Козівської селищної ради від 21.11.2024 №2687 «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради» є чинним, у встановленому законом порядку не скасоване.
Згідно з наказом директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Надії Атаманчук від 25.11.2024 №257-к/тр на підставі рішення Козівської селищної ради від 21.11.2024 №2687 вирішено попередити про майбутнє вивільнення згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із ліквідацією структурного підрозділу «плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради», вручивши персональне повідомлення про вивільнення наступних працівників, серед яких: ОСОБА_1 – інструктор з фізичної культури плавального басейну. Повідомити ОСОБА_9 – профспілкового представника про ліквідацію структурного підрозділу «плавальний басейн» Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради та про майбутнє вивільнення вищевказаного працівника (том 1, а.с. 11). З вказаним наказом ознайомлені: 27.11.2024 ОСОБА_1 , що підтверджується його власноручним підписом та 25.11.2024 ОСОБА_9 , що підтверджується її власноручним підписом. 
Повідомленням про можливе вивільнення за вих. №260 від 27.11.2024, у зв`язку із ліквідацією структурного підрозділу «плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради», на підставі рішення Козівської селищної ради від 21.11.2024 №2687 «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради», Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради повідомив ОСОБА_1 про майбутнє вивільнення з посади інструктора з фізичної культури плавального басейну Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради (із зайнятістю 0,75 ставки) згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, не раніше ніж через місяці з дня вручення цього повідомлення. Також повідомлено про відсутність вакантної посади, яка могла бути запропонована ОСОБА_1 (том 1, а.с. 72). З вказаним повідомленням ОСОБА_1 27.11.2024 ознайомлений та один примірник ним отримано, про що свідчить його власноручний підпис у відповідній графі повідомлення. 
Актом від 27.11.2024, комісією у складі ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 засвідчено, що 27.11.2024 о 15:15 год. в кабінеті директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради було ознайомлено ОСОБА_1 з наказом від 25.11.2024 №257-к/тр «Про попередження про можливе вивільнення працівників структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради», про що засвідчив своїм підписом під наказом. В цей час ОСОБА_1 було зачитано і персонально вручено повідомлення (про можливе вивільнення) №260 від 2711.2024, з яким ОСОБА_1 ознайомився, про що в даному повідомленні проставив свій підпис та зазначив дату ознайомлення з повідомленням (том 1, а.с. 73). Вказаний акт 27.11.2024 було скеровано ОСОБА_1 поштою та отримано ним 28.11.2024, про що свідчить його підпис, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (том 1, а.с. 74).
Відповідно до наказу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради від 27.01.2025 №27-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » вирішено звільнити ОСОБА_1 31.01.2025 із займаної посади інструктора з фізичної культури плавального басейну Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради у зв`язку із ліквідацією плавального басейну Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради відповідно до п. 1 ч 1 ст. 40 КЗпП України. Централізованій бухгалтерії відділу освіти, культури, молоді та спорту Козівської селищної ради відповідно до ст. 116 КЗпП України провести повний розрахунок, здійснити усі належні виплати при звільненні ОСОБА_1 (том 1, а.с. 57).
29.01.2025 комісією у складі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 складено акт про те, що в кабінеті директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Кузю Ярославу Адамовичу, інструктору з фізичної культури плавального басейну Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, 29.01.2025 о 17:05 год. директор ліцею ОСОБА_6 зачитала зміст наказу від 27.01.2025 №27-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 ». ОСОБА_1 особисто переглянув документ, однак відмовився проставити підпис та дату ознайомлення з наказом від 27.01.2025 №27-к/тр, а також відмовився отримати наручно копію цього наказу (том 1, а.с. 85).
У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 отримати копію наказу від 27.01.2025 №27-к/тр, Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради 29.01.2025 за вих. №01-16/19 направив ОСОБА_1 копію наказу від 27.01.2025 №27-к/тр та акт від 29.01.2025 поштою за адресою: АДРЕСА_1 (трек-номер поштового відправлення 4760101682926) (том 1, а.с. 84, 86).
31.01.2025 комісією у складі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 складено акт №2 про те, що ОСОБА_1 інструктор з фізичної культури 31.01.2025 був відсутнім на робочому місці упродовж цілого робочого дня. Причини неявки на роботу ОСОБА_1 керівництву закладу освіти упродовж робочого дня не повідомив (том 1, а.с. 89).
Також актом №3 від 31.01.2025 підтверджується, що ОСОБА_1 , інструктор з фізичної культури плавального басейну Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради не з`явився 31.01.2025 на робоче місце. ОСОБА_6 у телефонному режимі о 17.20 год. 31.01.2025 повідомила ОСОБА_1 про те, що він 29.01.2025 при ознайомленні з наказом про звільнення був повідомлений, що в останній робочий день 31.01.2025 необхідно отримати трудову книжку та довідку про нараховані і виплачені йому суми при звільненні. Однак ОСОБА_1 під час телефонної розмови відмовився до кінця робочого дня 31.01.2025 з`явитися на роботу, не пояснивши причин неявки, і отримати трудову книжку та довідку про нараховані і виплачені йому сими при звільненні (том 1, а.с. 90).
Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради 31.01.2025 за вих. №01-16/26 направив ОСОБА_1 наступні документи: акт №2 про відсутність працівника на робочому місці, акт №3 про відмову в день звільнення отримати трудову книжку та проставлення підписів в документах від 31.01.2025, довідку про нараховані і виплачені суми при звільненні ОСОБА_12 №157 від 31.01.2025, повідомлення про необхідність отримати трудову книжку №01-16/25 від 31.01.2025 поштою за адресою: АДРЕСА_1 (трек-номер поштового відправлення 4760101683116) (том 1, а.с. 88, 92).
Судом встановлено, що відповідно до штатного розпису на 2024 рік, затвердженого начальником відділу освіти, культури, молоді та спорту Козівської селищної ради Іваніцькою М.М. 04.11.2024, у Козівському ліцеї №2 Козівської селищної ради наявні посади «інструктор з фізкультури» у кількості 3,5 штатних посади (том 1, а.с. 199).
Відповідно до штатного розпису на 2025 рік, затвердженого директором Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Надією Атаманчук 01.01.2025, у Козівському ліцеї №2 Козівської селищної ради наявні посади «інструктор з фізкультури плавального басейну» у кількості 3,5 штатних посади (том 1, а.с. 202).
Згідно з штатним розписом станом на 01.02.2025, затвердженим директором Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Надією Атаманчук 01.02.2025, у Козівському ліцеї №2 Козівської селищної ради відсутня посада «інструктор з фізкультури» (том 2, а.с. 30-36).
З інформації, наданої Козівським управлінням Тернопільської філії Тернопільського обласного центру зайнятості від 22.05.2025 №16/03/95, встановлено, що у період з 25.11.2024 по 14.02.2025 Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради подавав звітність за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» 09.01.2025 на посаду 2332 (5), вихователь закладу дошкільної освіти (том 1, а.с. 75).
14.02.2025 Козівською селищною радою прийнято рішення №2739 «Про утворення спортивно-оздоровчого центру Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради» (том 1, а.с.12).
Листом директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради від 04.03.2025 позивачу запропоновано посаду інструктора з фізичної культури спортивно-оздоровчого центру Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради (том 1, а.с. 95). Вказаний лист надіслано на адресу позивача та отримано ним 06.03.2026, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 97).
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка на момент звільнення позивача з роботи перебувала на посаді директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, показала суду, що на виконання рішення Козівської селищної ради про ліквідацію структурного підрозділу плавального басейну ліцею проводилась процедура вивільнення працівників. Позивача було попереджено про майбутнє вивільнення з посади інструктора з фізичної культури плавального басейну ліцею на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. З вказаним повідомленням позивач ознайомлений. З моменту попередження про майбутнє вивільнення по дату закінчення двомісячного строку у ліцеї була наявна лише посада вихователя закладу дошкільної освіти, однак позивач не відповідав кваліфікаційним вимогам до цієї посади, інших вакансій не було. 27.01.2025 ОСОБА_6 прийняла наказ про звільнення позивача з роботи 31.01.2025 відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 29.01.2025 ОСОБА_6 в присутності свідків ознайомила позивача зі змістом наказу про звільнення, однак позивач відмовився від його підписання та отримання, у зв`язку з чим було складено відповідний акт. Позивач знав про дату звільнення та зміст наказу. Вказаний акт та копію наказу про звільнення направлено позивачу поштою за місцем його проживання. 31.01.2025 у день звільнення позивач був відсутній на робочому місці, ОСОБА_6 у телефонному режимі повідомила його про необхідність прибути в ліцей для отримання трудової книжки, однак позивач відмовився з`явитися на робоче місце та отримати трудову книжку, довідку про нараховані та виплачені суми при звільненні, про що було складено відповідний акт. У березні 2025 року позивачу було направлено лист з пропозицією посади в новому структурному підрозділі ліцею, однак відповіді на пропозицію не поступило. 
Свідок також зазначила, що звільнення позивача зумовлене ліквідацією структурного підрозділу ліцею на підставі рішення Козівської селищної ради, яке було оскаржене у суді, законність та обґрунтованість вказаного рішення підтверджена в судовому порядку.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).
При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевірити їх відповідність закону.
Порядок звільнення - це певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.
Відповідно до частини шостої статті 36 КЗпП України у разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). 
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 23 липня 2021 року у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21) та багатьох інших.
Указане свідчить про сталість судової практики з вирішення подібних спорів.
Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо.
Зі змісту норми пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.
Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Тобто зменшується певна кількість працюючих однієї професії.
Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами, спеціальностями, професіями. 
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
При цьому законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. Водночас у разі виникнення трудових спорів роботодавець повинен мати докази, що працівника було повідомлено про відповідне скорочення за два місяці. У зв`язку з цим, попереджати працівника про наступне вивільнення доцільно у письмовій формі (із проставленням працівником підпису та дати ознайомлення).
Збіг двомісячного строку, встановленого статтею 49-2 КЗпП України, починається з наступного дня після ознайомлення.
Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне вивільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15 та Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 755/3972/17-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 (провадження №11-431асі18) зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступати від цих висновків».
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 квітня 2021 року у справі №444/2600/19, провадження №61-13999св20, від 22 липня 2021 року в справі №456/57/20, провадження №61-6288св21, від 23 липня 2021 року в справі №766/12805/19, провадження №61-7098св21, від 27 серпня 2021 року в справі №712/10548/19, провадження №61-10299св21, від 09 грудня 2021 року в справі №646/2661/20, провадження №61-7496св21, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, провадження № 61-5659св22. 
Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до статті 81 ЦПК України.
Нормами статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем під час звільнення ОСОБА_1 було дотримано вимоги законодавства.
Так, рішенням сесії Козівської селищної ради від 21.11.2024 №2687, яке у встановленому законом порядку не скасоване, Козівська селищна рада, на виконання повноважень, визначених Положенням про плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, вирішила ліквідувати внутрішній структурний підрозділ плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради. 
Також дослідженням штатного розпису Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, затвердженого директором Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Надією Атаманчук 01.02.2025, судом встановлено, що штатна посада «інструктор з фізкультури плавального басейну» виведена з штатного розпису відповідача з 01.02.2025.
Таким чином, у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, що супроводжувалося скороченням штату працівників.
Ураховуючи висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц, за змістом якого прийняття рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою, суд вважає, що Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, а тому суд не вирішує питання щодо доцільності змін в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, так як вирішення вказаних питань належить до виключної компетенції роботодавця.
27.11.2024 ОСОБА_1 отримав повідомлення від 27.11.2024 № 260 про можливе вивільнення у зв`язку із ліквідацією структурного підрозділу плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради не раніше ніж через два місяці з дня вручення цього повідомлення, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, що підтверджується підписом позивача.
Вказане не заперечувалось позивачем під час судового розгляду справи.
Одночасно з повідомленням позивача про можливе вивільнення, повідомлено про відсутність вакантних посад, які б могли бути запропоновані позивачу, на час вручення повідомлення. 
Відповідачем зазначалося, що з часу попередження позивача про майбутнє звільнення (27.11.2024) і до звільнення з роботи (31.01.2025) у Козівському ліцеї №2 Козівської селищної ради та його структурних підрозділах була наявна вакантна посада «вихователь закладу дошкільної освіти», однак позивач не відповідав кваліфікаційним вимогам до цієї посади, інших вакантних посад, які позивач міг виконувати з урахуванням його освіти та кваліфікації не було.
У матеріалах справи відсутні докази, що з часу попередження позивача про майбутнє звільненні і до звільнення з посади в Козівському ліцеї №2 Козівської селищної ради та його структурних підрозділах були наявні вакантні посади, які позивач, з урахуванням його освіти та кваліфікації, а саме «учитель фізичної культури», міг виконувати.
Ураховуючи викладені обставини суд вважає, що у відповідача у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, у зв`язку з ліквідацією структурного підрозділу плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради відбулося скорочення штату працівників, внаслідок чого посада позивача була скорочена, а тому звільнення позивача із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм частини другої статті 40, статті 49-2 цього Кодексу, тобто встановленої трудовим законодавством процедури.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі №333/4222/19 (провадження №61-2971св21) зазначено, що «за змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. При визначенні працівників із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Кваліфікаційний рівень робіт, що виконуються, визначається залежно від вимог до освіти, професійного навчання та практичного досвіду працівників, здатних виконувати відповідні завдання та обов`язки. Для висновку про наявність переваги при залишенні на роботі працівника перш за все повинно бути з`ясовано, чи є рівними кваліфікація та продуктивність праці вивільненого працівника порівняно із залишеним на роботі, за яким роботодавцем визнане переважне право. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен провести порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. У випадку, коли роботодавцем при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці звільнено працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, суд може констатувати порушення положень статті 42 КЗпП України і, як наслідок, незаконність звільнення дій роботодавця».
Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню.
Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.
Судом враховано, що 01.02.2025 повністю ліквідувався структурний підрозділ плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, посада інструктора з фізичної культури 01.02.2025 виведена з штатного розпису Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, а тому відсутні підстави для оцінки застосування переважного права позивача на залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року у справі № 500/4416/19.
Також судом при розгляді справи враховано, що згідно з положеннями статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Водночас згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до частини другої статті 5 Закону України від 15.03.2022 №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.
Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 не є працівником підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів, а тому суд дійшов висновку, що звільнення позивача без згоди профспілки в період дії воєнного стану також відповідає нормам діючого законодавства.
На підставі наведеного суд вважає, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимог чинного трудового законодавства, а доводи позивача в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження.
Вирішуючи клопотання відповідача про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строків звернення до суду, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина друга статті 233 КЗпП України).
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.
З аналізу змісту статті 233 КЗпП України слідує, що законодавець чітко конкретизував момент початку перебігу строку на звернення із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення, визначивши момент початку перебігу такого строку саме з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Схожий за своїм змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі №167/1058/20 (провадження № 61-120св22) та від 07 травня 2025 року у справі 485/1238/23 (провадження № 61-17065св24).
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Зміст зазначеної вище норми не містить чітко визначеного переліку поважних причин для поновлення строку звернення із заявою про вирішення спору. Поважність причин має визначатися в кожному конкретному випадку, залежно від встановлених обставин.
Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, є ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. 
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (постанова Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19)).
Як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 03 листопада 2021 року у справі №387/326/20 (провадження № 61-2166св21): «У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором.
Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності».
Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2023 року у справі № 947/16805/20 (провадження № 61-11817св23) зауважував, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Судом встановлено, що позивача звільнено з посади інструктора з фізичної культури плавального басейну Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради 31.01.2025 на підставі наказу директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради №27-к/тр від 27.01.2025. До Козівського районного суду Тернопільської області позивач звернувся 16.04.2025 (цією датою позов здано на пошту). Позивач вважає, що строк звернення до суду не пропущено, оскільки копію наказу про звільнення та трудову книжку позивачем отримано 24.03.2025 на підставі поданої ним заяви.
З цього приводу суд звертає увагу, що днем звільнення позивача є 31.01.2025. Водночас 31.01.2025 позивач до Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради для вручення йому копії наказу про звільнення не з`явився, хоча і повідомлявся про необхідність отримання такого наказу засобами телефонного зв`язку, однак позивач відмовився з`явитися на робоче місце та отримати трудову книжку, довідку про нараховані та виплачені суми при звільненні, на підтвердження чого директором Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Атаманчук Н.Л. в присутності заступника директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_7 та секретаря-друкаря Рокецької Л.Р. було складено акт №3 від 31.01.2025 (том 1, а.с. 90).
Вищезазначені спроби повідомити позивача про необхідність отримання наказу підтвердила у судовому засіданні допитана у якості свідка ОСОБА_6 . 
Також судом враховано, що 29.01.2025 директором Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Атаманчук Н.Л. доведено до відома позивача ОСОБА_1 зміст наказу від 27.01.2025 №27-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », однак ОСОБА_1 відмовився від підписання про ознайомлення з вказаним наказом та отримання копії вказаного наказу. Вказане підтверджується актом від 29.01.2025 (том 1, а.с. 85) та не заперечувалося позивачем у судових засіданнях.
Таким чином, ураховуючи своєчасність здійснення розрахунку з позивачем при звільненні, зафіксований в акті від 29.01.2025 факт повідомлення позивача про звільнення із займаної посади та факт його відмови від отримання копії наказу про звільнення, а також факт відсутності позивача на робочому місці в дату звільнення 31.01.2025 та відмову останнього з`явитися для отримання трудової книжки та довідки про нараховані та виплачені доходи, суд дійшов висновку, що позивач власними умисними діями унеможливив видачу йому наказу про звільнення та, як наслідок, пропустив місячний строк на звернення до суду із позовом з метою вирішення трудового спору у справах про звільнення, визначений змістом частини другої статті 233 КЗпП України.
Відтак вказане спростовує доводи сторони позивача, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, так як наказ про звільнення позивачем отримано лише 24.03.2025, а позов подано до суду 16.04.2025 (цією датою позов здано на пошту), тобто в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення. 
При цьому суд зауважує, що позивач під час розгляду справи не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк; не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що неможливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала безпосередньо від його волевиявлення, а пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку скаржника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.
Аналогічні висновки щодо порядку обчислення строків звернення до суду у трудових спорах, а також оцінки поважності причин їх пропуску неодноразово викладалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у змісті постанов від 22 січня 2020 року у справі №9901/518/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 901/520/19, від 30 вересня 2020 року у справі №9901/68/20, від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/473/21 та від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23. Вказані висновки також підтримані Верховним Судом у постанові від 15 липня 2026 року у справі № 522/7485/24.
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено відповідно до норм чинного трудового законодавства та порушень його трудових прав судом не встановлено, а тому в задоволенні позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі слід відмовити. Ураховуючи, що суд дійшов переконання про відмову в задоволенні позову в частині поновлення на роботі, відсутні законні підстави для задоволення похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Керуючись статями 2, 4, 12, 81, 89, 133, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відділ освіти, культури, молоді та спорту Козівської селищної ради про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .
Відповідач: Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради, місцезнаходження: вул. Вітошинського, 14, селище Козова, Тернопільський район, Тернопільська область, 47602, код ЄДРПОУ: 24626951.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Відділ освіти, культури, молоді та спорту Козівської селищної ради, місцезнаходження: вул. Грушевського, 32, селище Козова, Тернопільський район, Тернопільська область, 47601, код ЄДРПОУ: 44080090.
Повне рішення суду складене та підписане 31 серпня 2026 року.

Головуючий суддя О.М. Лавренюк