ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
15.07.2026	Справа № 910/1978/26	

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Рябокінь Є.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи
за позовом Заступника керівника Київської міської прокуратури Даракчі Олександра Георгійовича (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9, ідентифікаційний код 02910019) в інтересах держави в особі Київської міської ради (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ідентифікаційний код 22883141)
до Приватного підприємства «АГРОПРОДПОСТАЧ» (02660, м. Київ, проспект Броварський, буд. 5и, ідентифікаційний код 31989169)
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача:
1. Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація (03039, м. Київ, просп. Голосіївський, 42, код ЄДРПОУ: 37308812)
2. Комунальне підприємство “Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва” (03039, м. Київ, Голосіївський, просп. 17-б, код ЄДРПОУ: 32375554)
про витребування майна

за участю представників сторін:
від прокуратури: Вакулюк Д.С.
від позивача: Юрченко Ю.В.
від відповідача: не з`явилися 
від третьої особи-1: не з`явилися 
від третьої особи-2: не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернувся заступник керівника Київської міської прокуратури Даракчі Олександр Георгійович (далі – прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі – позивач) з позовом до Приватного підприємства "АГРОПРОДПОСТАЧ" (далі – відповідач) про витребування групи нежитлових приміщень 64 загальною площею 199, 7 кв.м. по вул. Гетьмана Павла Скоропадського, буд. 15 у місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2877105680000).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на групу нежитлових приміщень 64 загальною площею 199,7 кв. м по вул. Гетьмана Павла Скоропадського, будинок 15 у місті Києві 01.02.2024 зареєстровано за Приватним підприємством "АГРОПРОДПОСТАЧ" (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2877105680000). Рішення про державну реєстрацію права власності прийнято на підставі свідоцтва про право власності САВ №784938 від 22.02.2007, виданим Головним управлінням комунальної власності міста Києва. Однак за інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва від 23.05.2025 та від 24.12.2025 Головним управлінням комунальної власності міста Києва не здійснювалось оформлення права власності відповідача на спірне нерухоме майно, свідоцтво про право власності на групу спірних нежитлових приміщень не видавалось, процедура приватизації не проводилась, рішення про відчуження спірного об`єкту нерухомості не приймалось, тобто спірні нежитлові приміщення незаконно вибули з комунальної власності на підставі неіснуючого свідоцтва про право власності.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.02.2026 залишено позовну заяву Заступника керівника Київської міської прокуратури Даракчі Олександра Георгійовича без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.
09.03.2026 (зареєстровано 09.03.2026) через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від прокурора надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/1978/26, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 08.04.2026.
27.03.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" Київською міською радою подано пояснення, відповідно до яких позивач просить суд позов заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до Приватного підприємства «АГРОПРОДПОСТАЧ» про витребування групи нежитлових приміщень № 64 площею 199,7 кв. м, які розташовані в м. Києві по вул. Льва Толстого № 15 (літера Б) задовольнити повністю.
У підготовчому засіданні 08.04.2026 проголошено протокольну ухвалу про задоволення клопотання прокуратури, залучено до участі у справі в якості  третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Голосіївську районну у місті Києві державну адміністрацію й Комунальне підприємство “Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва” та відкладено підготовче засідання на 29.04.2026.
27.04.2026 через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" Комунальним підприємством “Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва” подано пояснення, у яких просило суд прийняти рішення відповідно до чинного законодавства.
У судовому засіданні 29.04.2026 проголошено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 20.05.2026.
У судовому підготовчому засіданні 20.05.2026 судом проголошено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі № 910/1978/26 та призначення її до судового розгляду по суті у судовому засіданні 10.06.2026.
У судовому засіданні 10.06.2026 судом заслухано пояснення представників прокуратури, позивача та третьої особи-2, які підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити у повному обсязі. 
Відповідач та третя особа-1 не забезпечила явку уповноважених представників у судове засідання про причини неявки суд не повідомили.
У судовому засіданні 10.06.2026 проголошено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 01.07.2026.
У судовому засіданні 01.07.2026 судом досліджено матеріали справи та оголошено перерву до 15.07.2025
У судовому засіданні 15.07.2026 судом та заслухано заключні слова учасників судового процесу. 
Відповідач та третя особа-1 вкотре не забезпечила явку уповноважених представників у судове засідання про причини неявки суд не повідомили.
У судовому засіданні 15.07.2026 оголошено вступну та резолютивну частину рішення відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.
За доводами прокуратури під час досудового розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні № 12023100100001357 від 20.04.2023 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 362 КК України, встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» шляхом звернення до суду з позовом про витребування на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради комунального нерухомого майна загальною площею 199,7 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Гетьмана Павла Скоропадського, будинок 15-Б. 
Як зазначено прокуратурою у позовній заяві, рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» житловий будинок по вул. Льва Толстого, 15 літ. Б разом з нежитловими приміщеннями площею 514,20 кв.м включено до переліку майна, що передається у комунальну власність територіальної громади Голосіївського району міста Києва (п. 816 таблиці 7 додатку 2 до рішення Київради від 27.12.2001 № 208/1642). 
Як вбачається з інформації КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 30.12.2025 та Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (вхідний № 4939-26 від 26.01.2026), за результатами приватизації у будинку за вказаною адресою відчужено нежитлові приміщення площею 207,30 кв. м та 101,20 кв. м. 
Зокрема, рішенням Голосіївської районної в м.Києві ради від 22.12.2005 № 41/21 нежитлове приміщення по вул. Льва Толстого, 15-Б площею 200,8 кв.м включено до переліку об`єктів комунальної власності Голосіївського району міста Києва, які підлягають приватизації. У подальшому між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району міста Києва, що діє від імені Голосіївської районної в м.Києві ради, та ТОВ «Мімоза» 26.06.2006 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (в літ. Б) з № 1 по № 12 (група приміщень № 62) загальною площею 207,30 кв. м по вул. Льва Толстого, № 15. 
Також рішенням Голосіївської районної в м.Києві ради від 01.03.2007 № 9/33 нежитлове приміщення площею 107,6 кв. м по вул. Льва Толстого, 15-б включено до переліку приміщень та будівель, що належать до комунальної власності Голосіївського району міста Києва та пропонуються на приватизацію. Надалі між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району міста Києва, що діє від імені Голосіївської районної в м.Києві ради, та ТОВ «Арамат садів» 27.06.2007 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 29) загальною площею 101,20 кв. м по вул. Льва Толстого, № 15 (літера Б) у місті Києві. 
Рішення про відчуження інших нежитлових приміщень в житловому будинку по вул. Льва Толстого, 15, 15-Б (Льва Толстого, 15 в літері Б) Голосіївською районною в м.Києві радою не приймалось. Нежитлове приміщення площею 199,7 кв. м за вказаною адресою перебувало на балансі комунального підприємства Голосіївського району в м.Києві «Розрахунковий центр «Голосіїво». 
За інформацією Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.12.2025 та 22.01.2026 нежитлове приміщення площею 199,7 кв. м по вул. Льва Толстого, 15-Б передавалось в оренду ТОВ «Волсан» для розміщення складу на підставі договору оренди від 06.04.2006 № 170-06. 
Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» житловий будинок по вул. Льва Толстого, 15-Б разом з нежитловими приміщеннями площею 176,00 кв. м включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Голосіївському районі (п. 592 таблиці 7 додатку № 1 до рішення Київради від 02.12.2010 № 284/5096). 
Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказаний житловий будинок з нежитловими приміщеннями площею 176 кв. м передано до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (п. 592 таблиці 6 додатку 1 до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.12.2010 № 1112). 
Наказом Головного управління охорони культурної спадщини від 25.06.2011 № 10/38-11 будинок житловий працівників Народного комісаріату освіти УРСР на вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 15 занесений до переліку об`єктів культурної спадщини м.Києва.
Розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.02.2015 № 95 комунальне підприємство Голосіївського району в м.Києві «Розрахунковий центр «Голосіїво» реорганізовано шляхом його приєднання до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва».
Згідно з актом приймання-передачі від 31.05.2015 комунальне підприємство Голосіївського району в м.Києві «Розрахунковий центр «Голосіїво» передало, а комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» прийняло, у тому числі, нежитлове приміщення площею 199,7 кв. м (п. 134 вказаного акту) в житловому будинку по вул. Льва Толстого, 15-Б у місті Києві. 
Рішенням Київської міської ради від 23.03.2023 № 6271/6312 вулицю Льва Толстого у місті Києві перейменовано на вулицю Гетьмана Павла Скоропадського. 
За доводами прокуратури, згідно з інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 24.12.2025 та 13.01.2026 приватизація нерухомого майна на вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 15-Б Департаментом не здійснювалась, рішення щодо приватизації цього майна Київською міською радою не приймалось. 
Крім цього, з відповідей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.12.2025 та 22.01.2026 вбачається, що приватизація нежитлових приміщень площею 176,00 кв. м або 199,7 кв. м по вул. Гетьмана Павла Скоропадського (Льва Толстого), 15, 15-Б у місті Києві не проводилась. 
А відтак, як зазначає прокуратура, вказані приміщення є комунальною власністю територіальної громади міста Києва в силу Закону та рішень Київської міської ради.
При цьому будинок, в якому розташовані спірні приміщення є об`єктом культурної спадщини. 
Однак, як вказує прокурор, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на групу нежитлових приміщень 64 загальною площею 199,7 кв. м по вул. Гетьмана Павла Скоропадського, будинок 15 у місті Києві 01.02.2024 зареєстровано за приватним підприємством «АГРОПРОДПОСТАЧ» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2877105680000). Рішення про державну реєстрацію права власності приватного підприємства прийнято на підставі свідоцтва про право власності САВ № 784938 від 22.02.2007, виданого Головним управлінням комунальної власності міста Києва. 
Проте за інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва від 23.05.2025 та від 24.12.2025 Головним управлінням комунальної власності міста Києва не здійснювалось оформлення права власності ПП «АГПРОДПОСТАЧ», свідоцтво про право власності на групу нежитлових приміщень 64 загальною площею 199,7 кв. м, розташованих за адресою: м.Київ, вул. Льва Толстого, 15, літера Б Головним управлінням не видавалось.
З огляду на наведене, враховуючи, що нежитлові приміщення площею 199,7 кв. м за вказаною вище адресою на даний час зареєстровані на праві власності за ПП «АГРОПРОДПОСТАЧ», а право власності дійсного власника – територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, волі якого на відчуження вказаного нерухомого майна не було, за твердженнями прокуратури підлягає захисту в судовому порядку, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 
Київською міською радою подано пояснення, відповідно до яких позивач просить суд позов заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до Приватного підприємства «АГРОПРОДПОСТАЧ» про витребування групи нежитлових приміщень № 64 площею 199,7 кв. м, які розташовані в м. Києві по вул. Льва Толстого № 15 (літера Б) задовольнити повністю.
Комунальним підприємством “Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва” подано пояснення, у яких третя особа-2 зазначила, що відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 "Про питання організації управління районами в місті Києві", вищезазначений житловий будинок переданий до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.
Відповідно до розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.02.2015 № 95 "Про організаційно-правові заходи реорганізації комунального підприємства Голосіївського району в м. Києві "Розрахунковий центр "Голосіїво" на баланс Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» передано згідно акту прийому-передачі від 31.05.2015 нежитлове приміщення площею 199,7 кв. м на вул. Гетьмана Павла Скоропадського (Льва Толстого), 15-б. 
Відповідно Додатку 1 до договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком № 97 від 26.02.2025, укладеним між Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією та комунальним підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», в переліку співвласників багатоквартирного будинку значиться група нежитлових приміщень № 29 площею 101,2 кв. м власник ТОВ «Арамат садів» згідно договору купівлі продажу від 27.06.2007 та група приміщень № 62 площею 207,3 кв. м власник Жевакіна Т.А. відповідно до договору купівлі продажу від 13.08.2020. 
За наявною інформацією третьої особи-2 ПП «Агропродпостач» не є власником групи приміщень №64 площею 199,7 по вул. Гетьмана Павла Скоропадського,15Б. 
27.11.2025 та 09.12.2025 представником відділу з питань майна комунальної власності Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації разом з представниками балансоутримувача проведено обстеження вищезазначеного нежитлового приміщення та встановлено, що приміщення зачинено, не використовується сторонніми особами, ключі знаходяться в житлово-експлуатаційній дільниці – 105 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва».
На замовлення комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» 15.12.2025 було виготовлено актуальний технічний паспорт на нежитлові приміщення групи № 64 загальною площею 199,7 кв. м вул. Гетьмана Павла Скоропадського (Льва Толстого), 15-Б у м. Києві. 
Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» було подано документи на реєстрацію речових прав об`єкта нерухомого майна площею 199,7 кв. м за адресою: вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 15-Б від 31.12.2025 за реєстраційним номером 70857313. Державним реєстратором прав на нерухоме майно, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій, у зв`язку із наявними суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, а саме: право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна зареєстровано за іншим суб`єктом на підставі підробленого свідоцтва про право власності від 22.02.2007 (вказаний факт встановлений в ухвалі суду від 17.07.2025 № 761/29474/25). Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 2877105680000. 
Також третя особа зазначила, що у КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» відсутня інформація стосовно реєстрації права власності на нежитлові приміщення групи № 64 загальною площею 199,7 кв.м по вул. Гетьмана Павла Скоропадського,15Б у м.Києві.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про таке.
За змістом частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Законом України “Про прокуратуру” визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Статтею 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною третьою цієї норми прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Частиною четвертою статті 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
У разі відсутності суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесений захист законних інтересів держави, а також у разі представництва інтересів громадянина з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурор має право: 1) витребовувати за письмовим запитом, ознайомлюватися та безоплатно отримувати копії документів і матеріалів органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ і організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, що знаходяться у цих суб`єктів, у порядку, визначеному законом; 2) отримувати від посадових та службових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних та комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування усні або письмові пояснення. Отримання пояснень від інших осіб можливе виключно за їхньою згодою.
Аналіз положень частини третьої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
Перший “виключний випадок” передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно різняться.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
“Нездійснення захисту” виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
“Здійснення захисту неналежним чином” має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.
“Неналежність захисту” може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 та від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166“б”, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 01.11.2018 у справі № 910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18, від 30.01.2019 у справі № 47/66-08, у справі № 923/35/19 від 31.10.2019, у справі № 925/383/18 від 23.07.2020.
Також суд враховує рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді від 08.04.1999 №3-рп/99).
Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охороні землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина четверта мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статті 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
При цьому обставини дотримання прокурором установленої частинами третьою, четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України, недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті.
Прокурор обґрунтовує звернення до суду з цим позовом, зокрема, таким.
Статтею 16 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до статті 6 Закону України “Про столицю України - місто-герой Київ” місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
Частиною першою статті 18 Закону України “Про столицю України - місто-герой Київ” передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.
За змістом статті 4 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної політики та гарантії місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 30 частини першої статті 26 цього Закону питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.
Відповідно до статті 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
З аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, нерухоме майно, правомочності власника щодо якого від імені територіальної громади виконує відповідна рада.
Тобто економічні інтереси держави полягають також і в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю - для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування.
Крім того, дотримання всіма суб`єктами права встановленого законодавством порядку відчуження майна, у тому числі комунального, беззаперечно становить інтерес держави.
Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 у справі № 911/620/17 дійшов висновку, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади інтереси держави та позивача - місцевої ради, яка представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються.
Таким чином, у цьому випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, нежилі підвальні приміщення незаконно вибули із володіння територіальної громади міста Києва.
При цьому волі дійсного власника на відчуження цього майна не було, право власності територіальної громади на спірне майно не припинялось.
Порушення прав територіальної громади беззаперечно свідчить про порушення державних інтересів, оскільки таке порушення суперечить конституційному обов`язку держави щодо забезпечення прав людини та гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, що потребує реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.
Прокурор, виявивши такі порушення інтересів держави, зобов`язаний вжити заходи, спрямовані на їх захист.
Звернення прокурора до суду у цьому випадку спрямоване на задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - повернення значній кількості громадян, які становлять територіальну громаду м. Києва, комунального майна, яке було незаконно відчужено.
Належне функціонування територіальної громади беззаперечно носить суспільний і державний інтерес, оскільки територіальна громада хоч і не несе загальнодержавного значення, однак є інструментом державного регулювання на конкретній території.
Верховний Суд у своїй постанові від 11.09.2018 у справі № 910/9555/16 зазначив, що правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний (публічний) інтерес та спрямовані на задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права комунальної власності.
Беручи до уваги, що передбачений законом порядок відчуження комунального майна дотримано не було, а територіальна громада міста Києва взагалі не була учасником правовідносин з приводу його відчуження, необхідність захисту порушеного права є очевидною, оскільки правовідносини, пов`язані із вибуттям комунального майна з комунальної власності, становлять “суспільний”, “публічний” інтерес, а дії відповідачів щодо безпідставного оформлення права власності, такому суспільному інтересу не відповідають.
Прокурор вказує, що Київська міська рада, як власник, зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління комунальним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення права власності територіальної громади - невідкладно реагувати. Разом з цим, Київська міська рада не відреагувала на факт заволодіння її майном.
Київською міською прокуратурою 05.12.2025 та 06.01.2026 направились на адресу Київської міської ради листи № 15/3-725вих-25 та № 15/3-12вих-26 в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо виявлених порушень інтересів держави внаслідок незаконного заволодіння ПП «АГПРОДПОСТАЧ» нежитловими приміщеннями загальною площею 199,7 кв. м по вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 15Б у місті Києві.
У листах Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24.12.2025 та 13.01.2026, наданих на виконання доручення виконавчого органу Київської міської ради, про вжиття самостійно заходів, спрямованих на поновлення порушених прав територіальної громади столиці, Київрада не повідомляла.
З огляду на викладене, Київська міська рада була обізнана про порушення, мала відповідні повноваження для захисту порушеного права, з позовом до суду упродовж розумного строку не звернулась, фактично переклавши обов`язок щодо захисту інтересів держави на прокурора.
При цьому нездійснення захисту державних інтересів у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці Київської міської ради, яка як уповноважений державою суб`єкт по захисту відповідних інтересів ефективних дій по усуненню порушень прав територіальної громади на майно не вживала.
Судом встановлено, що прокурором дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, щодо своєчасного інформування відповідного органу влади про виявлені порушення інтересів держави та необхідність їх захисту.
Так, прокурор інформував Київську міську раду про виявлені порушення та необхідність вжиття відповідних заходів реагування, втім, як вбачається з листування, долученого до позовної заяви, Київська міська рада не вжила дієвих заходів, спрямованих на відновлення прав територіальної громади на майно. 
З огляду на викладене вище, прокурором мотивовано та підтверджено наявність підстав для звернення з цим позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради.
15.04.1991 введено в дію Закон УРСР “Про власність”, яким розмежовано державну та комунальну власність (стаття 31 Закону).
Відповідно до частини другої статті 32 зазначеного Закону суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 “Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)” затверджено Перелік державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
Згідно з розділом 2 вказаного Переліку до власності територіальної громади міста Києва передано житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів, житлово-експлуатаційні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.
Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради від 13.01.1992 № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» затверджено перелік комунального майна, яке перебуває у власності міста (додаток 1 до рішення) та перелік майна, яке передано до комунальної власності районів (додатки 2-15 до рішення). 
Рішенням Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» житловий будинок по вул. Льва Толстого, 15 літ. Б разом з нежитловими приміщеннями площею 514,20 кв. м включено до переліку майна, що передається у комунальну власність територіальної громади Голосіївського району міста Києва (п. 816 таблиці 7 додатку 2 до рішення Київради від 27.12.2001 № 208/1642). 
З інформації КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 30.12.2025 та Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (вхідний № 4939-26 від 26.01.2026) вбачається, що за результатами приватизації у будинку за вказаною адресою відчужено нежитлові приміщення площею 207,30 кв. м та 101,20 кв. м. 
Зокрема, рішенням Голосіївської районної в м.Києві ради від 22.12.2005 № 41/21 нежитлове приміщення по вул. Льва Толстого, 15-Б площею 200,8 кв. м включено до переліку об`єктів комунальної власності Голосіївського району міста Києва, які підлягають приватизації. 
У подальшому між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району міста Києва, що діє від імені Голосіївської районної в м.Києві ради, та ТОВ «Мімоза» 26.06.2006 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (в літ. Б) з № 1 по № 12 (група приміщень № 62) загальною площею 207,30 кв. м по вул. Льва Толстого, № 15. 
Також рішенням Голосіївської районної в м.Києві ради від 01.03.2007 № 9/33 нежитлове приміщення площею 107,6 кв. м по вул. Льва Толстого, 15-б включено до переліку приміщень та будівель, що належать до комунальної власності Голосіївського району міста Києва та пропонуються на приватизацію. 
В подальшому, між Фондом приватизації комунального майна Голосіївського району міста Києва, що діє від імені Голосіївської районної в м.Києві ради, та ТОВ «Арамат садів» 27.06.2007 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 29) загальною площею 101,20 кв. м по вул. Льва Толстого, № 15 (літера Б) у місті Києві. 
Рішення про відчуження інших нежитлових приміщень в житловому будинку по вул. Льва Толстого, 15, 15-Б (Льва Толстого, 15 в літері Б) Голосіївською районною в м.Києві радою не приймалось, що підтверджується позивачем у справі. 
Нежитлове приміщення площею 199,7 кв. м за вказаною адресою перебувало на балансі комунального підприємства Голосіївського району в м.Києві «Розрахунковий центр «Голосіїво». За інформацією Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.12.2025 та 22.01.2026 нежитлове приміщення площею 199,7 кв. м по вул. Льва Толстого, 15-Б передавалось в оренду ТОВ «Волсан» для розміщення складу на підставі договору оренди від 06.04.2006 № 170-06. 
Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» житловий будинок по вул. Льва Толстого, 15-Б разом з нежитловими приміщеннями площею 176,00 кв. м включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Голосіївському районі (п. 592 таблиці 7 додатку № 1 до рішення Київради від 02.12.2010 № 284/5096). 
Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» вказаний житловий будинок з нежитловими приміщеннями площею 176 кв. м передано до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (п. 592 таблиці 6 додатку 1 до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.12.2010 № 1112). 
Наказом Головного управління охорони культурної спадщини від 25.06.2011 № 10/38-11 будинок житловий працівників Народного комісаріату освіти УРСР на вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 15 занесений до переліку об`єктів культурної спадщини м.Києва.
Розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.02.2015 № 95 комунальне підприємство Голосіївського району в м.Києві «Розрахунковий центр «Голосіїво» реорганізовано шляхом його приєднання до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва».
Згідно з актом приймання-передачі від 31.05.2015 комунальне підприємство Голосіївського району в м.Києві «Розрахунковий центр «Голосіїво» передало, а комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» прийняло, у тому числі, нежитлове приміщення площею 199,7 кв. м (п. 134 вказаного акту) в житловому будинку по вул. Льва Толстого, 15-Б у місті Києві. 
Рішенням Київської міської ради від 23.03.2023 № 6271/6312 вулицю Льва Толстого у місті Києві перейменовано на вулицю Гетьмана Павла Скоропадського. 
Згідно з інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 24.12.2025 та 13.01.2026 приватизація нерухомого майна на вул. Гетьмана Павла Скоропадського, 15-Б Департаментом не здійснювалась, рішення щодо приватизації цього майна Київською міською радою не приймалось. 
З відповідей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.12.2025 та 22.01.2026 вбачається, що приватизація нежитлових приміщень площею 176,00 кв. м або 199,7 кв. м по вул. Гетьмана Павла Скоропадського (Льва Толстого), 15, 15-Б у місті Києві не проводилась. 
З огляду на викладене вище, суд погоджується з посиланням прокурора на те, що, вказані приміщення є комунальною власністю територіальної громади міста Києва в силу Закону і відповідно до перелічених вище рішень Київської міської ради.
Як вбачається із матеріалів справи, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на групу нежитлових приміщень 64 загальною площею 199,7 кв. м по вул. Гетьмана Павла Скоропадського, будинок 15 у місті Києві 01.02.2024 зареєстровано за приватним підприємством «АГРОПРОДПОСТАЧ» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2877105680000). 
Рішення про державну реєстрацію права власності приватного підприємства прийнято на підставі свідоцтва про право власності САВ № 784938 від 22.02.2007, виданого Головним управлінням комунальної власності міста Києва. 
Водночас за інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва від 23.05.2025 та від 24.12.2025 Головним управлінням комунальної власності міста Києва не здійснювалось оформлення права власності ПП «АГПРОДПОСТАЧ», свідоцтво про право власності на групу нежитлових приміщень 64 загальною площею 199,7 кв. м, розташованих за адресою: м.Київ, вул. Льва Толстого, 15, літера Б Головним управлінням не видавалось.
Частиною 1 ст. 345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. 
Порядок приватизації комунального нерухомого майна (на дату, зазначену у свідоцтві про право власності, яке стало підставою для державної реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем) регулювався Законами України «Про приватизацію державного майна» та «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування. 
Відповідно до ст. 11 цього Закону порядок приватизації майна передбачає прийняття рішення про приватизацію. 
У ст. 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» визначено, що місцеві ради затверджують за поданням органів приватизації переліки об`єктів, які перебувають відповідно у комунальній власності і підлягають продажу на аукціоні, за конкурсом або шляхом викупу. 
Отже, на момент державної реєстрації права власності на спірне майно за ПП «АГПРОДПОСТАЧ» (01.02.2024) порядок приватизації визначено Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна», згідно з ч. 6 ст. 3 якого приватизація (відчуження) майна, що перебуває у комунальній власності, здійснюється органами місцевого самоврядування відповідно до вимог цього Закону.
Згідно зі ст. 10 вказаного Закону порядок приватизації державного і комунального майна передбачає формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації; опублікування переліку об`єктів, що підлягають приватизації, на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України, на офіційних сайтах місцевих рад та в електронній торговій системі; прийняття місцевою радою рішення про приватизацію об`єкта комунальної власності; опублікування інформації про прийняття рішення про приватизацію об`єкта тощо.
Відповідно до ст. 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правомочності щодо володіння, користування та розпорядження комунальним нерухомим майном можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальної громади району – відповідною радою. 
Таким чином, відчуження спірних приміщень повинно було відбуватись оплатно, в рамках приватизаційної процедури в порядку, визначеному вказаними законодавчими актами, за наявності рішення відповідної районної чи міської ради.
Доказів того, що відповідач набув спірне майно у законний спосіб у матеріалах справи відсутні, оскільки процедура приватизації не проводилась, рішення про відчуження спірного об`єкту нерухомості ні ПП «АГПРОПРОДПОСТАЧ», ні іншій особі власником не приймалось, що підтверджується інформацією Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.12.2025, 22.01.2026 та Департаменту комунальної власності міста Києва від 24.12.2025 та 13.01.2026.
Враховуючи, що група нежитлових приміщень 64 загальною площею 199,7 кв. м. по вул. Гетьмана Павла Скоропадського, будинок 15 у місті Києві, в приватну власність не передавались, розпорядження органу приватизації відносно вказаних приміщень не приймалось, відчуження спірного майна здійснено з порушенням вимог закону та поза приватизаційною процедурою.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317, 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару належить власникові товару.
Втім, оскільки ПП «АГПРОПРОДПОСТАЧ», не набуло право власності на спірні приміщення у спосіб, передбачений чинним законодавством, тому вказане підприємство не є власником спірних нежилих приміщень і не має законних прав розпоряджатися ними.
Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його переконання, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 48/340).
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (пункт 10.9).
Відповідно до закріпленого в статті 387 Цивільного кодексу України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 Цивільного кодексу України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.
У силу приписів статей 330, 387 Цивільного кодексу України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника (пункт 85).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі від 21.12.2016 № 6-223316 витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів). При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.
Отже, відповідно до вимог статей 330, 387 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було передано поза межами волі власника, не набувається.
Верховний Суд України сформував критерії недобросовісності набувача (справа № 317/3272/16-ц, справа № 390/34/17 та зазначив, що порушення імперативних норм закону, зокрема у сфері набуття права власності на майно державної чи комунальної форми, виключає можливість посилання на добросовісність. Недобросовісними вважаються також дії особи, яка придбала майно без перевірки його правового статусу, покладаючись на формальні або підроблені документи, попри очевидні ознаки порушень. Добросовісність не охоплює дії із зловживанням правом та суперечливу поведінку, коли особа намагається використати незаконно набуте майно у власних інтересах.
Як вбачається із матеріалів справи, реєстрацію права власності на спірні приміщення на ПП «АГРОПРОДПОСТАЧ» здійснено на підставі свідоцтва про право власності САВ № 784938, виданого 22.02.2007 Головним управлінням комунальної власності міста Києва.
Проте, судом встановлено, що за інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва від 23.05.2025 та від 24.12.2025 Головним управлінням комунальної власності міста Києва таке свідоцтво на спірні приміщення ПП «АГПРОПРОДПОСТАЧ» не видавалось. 
Зокрема, з тексту наявного у електронній реєстраційній справі на спірний об`єкт нерухомості свідоцтва про право власності САВ 784938 від 22.02.2007 вбачається, що воно посвідчує, що група нежитлових приміщень № 64 площею 199,7 кв. м, які розташовані в м.Києві по вул. Льва Толстого № 15 (літера Б) належать приватному підприємству «АГРОПРОДПОСТАЧ» (код 31989169), свідоцтво видано на підставі наказу ГУ комунальної власності міста Києва від 22.02.2007 № 197-В.
Однак згідно з інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва від 23.05.2025 та від 24.12.2025 під № 197-В Головним управлінням комунальної власності міста Києва 22.02.2007 видано наказ «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» не ПП «АГПРОПРОДПОСТАЧ», а Шевченківській районній у місті Києві раді, і не на групу нежитлових приміщень № 64 площею 199,7 кв. м, які розташовані в м. Києві по вул. Льва Толстого № 15 (літера Б), а на інший об`єкт нерухомості – на нежилі приміщення з № 1 по № 11 (групи приміщень № 47) загальною площею 162,2 кв. м в будинку по вул. Пушкінській, № 20 (літера А). 
Тобто, свідоцтво про право власності, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на спірні приміщення за відповідачем, у встановленому законом порядку не оформлювалось і не видавалось, а відтак, такого свідоцтва не існує й відповідно не могло створити юридичних наслідків та не може бути правовою підставою для набуття ПП «АГРОПРОДПОСТАЧ» права власності на спірні приміщення, що свідчить про незаконне вибуття цих приміщень з власності територіальної громади міста Києва без відповідної правової підстави та поза волею дійсного власника.
Крім того, відповідно до п. 1.4 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 № 121, державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України. 
Згідно з п. 1.5 цієї Інструкції державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства – бюро технічної інвентаризації.
Однак з листа комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 30.12.2025 № 062/14 16117 вбачається, що реєстрація права власності на групу нежитлових приміщень 64 загальною площею 199,7 кв. м по вул. Гетьмана Павла Скоропадського (Льва Толстого), 15 (літ. Б) КМБТІ не здійснювалась, зокрема, на підставі свідоцтва про право власності САВ № 784938, виданого 22.07.2007.
З огляду на зазначене вище суд погоджується з доводами прокуратури, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади столиці незаконно і належна правова підстава для набуття ПП «АГПРОДПОСТАЧ» права власності на спірний об`єкт нерухомості відсутня, оскільки свідоцтво про право власності на спірні приміщення приватному підприємству ніколи не видавалось, у Київському міському бюро технічної інвентаризації право власності відповідача на спірні приміщення не реєструвалось, рішення про відчуження спірних приміщень відповідачу власником не приймалось.
Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, враховуючи всі зібрані докази, встановлені факти та правові підстави, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами щодо набуття права власності на спірні приміщення у законний спосіб. 
Отже, вказані вище обставини, з огляду на принцип вірогідності, у своїй сукупності виключають можливість формування добросовісного правового титулу та унеможливлюють збереження права власності за недобросовісним набувачем, а тому є підстави для витребування спірного майна від ПП«АГРОПРОДПОСТАЧ» на користь територіальної громади міста Києва на підставі статті 387 Цивільного кодексу України.
Суд погоджується з доводами прокури про те, що у цьому випадку витребування спірного майна не суперечить приписам статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, виходячи з такого.
Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997.
Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання “справедливого балансу” в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
У практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах “Спорронг і Льоннрот проти Швеції” від 23.09.1982, “Джеймс та інші проти Сполученого Королівства” від 21.02.1986, “Щокін проти України” від 14.10.2010, “Серков проти України” від 07.07.2011, “Колишній король Греції та інші проти Греції” від 23.11.2000, “Булвес” АД проти Болгарії” від 22.01.2009, “Трегубенко проти України” від 02.11.2004, “East/West Alliance Limited” проти України” від 23.01.2014, виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним,- чи переслідує воно “суспільний”, “публічний” інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Звернення прокурора до суду відповідає критерію законності, оскільки здійснюється на підставі норм статті 387 Цивільного кодексу України, яка відповідає передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення “суспільного”, “публічного” інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися “значною свободою розсуду”. Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Отже, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.
Прокурор звернувся до суду з цим позовом для захисту інтересів не конкретної особи, а мешканців територіальної громади, що свідчить про наявність суспільного інтересу, який превалює над інтересом індивідуальним, і потребує захисту.
Принцип “пропорційності” передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами цього потребують загальні інтереси суспільства.
Отже, втручання є законним, має суспільний інтерес та є пропорційним визначеним цілям, оскільки переслідує легітимну мету - захист економічних інтересів держави в особі Київської міської ради, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
У цьому випадку очевидні незаконні дії набувачів спірного майна, спрямовані на позбавлення територіальної громади її майна.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 зазначила, що не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Враховуючи викладене вище, витребування спірних нежилих підвальних приміщень на користь територіальної громади міста Києва відповідає критеріям законності, легітимного публічного інтересу та пропорційності, як того вимагає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а держава не порушує прав недобросовісного відповідача та діє в межах захисту публічного інтересу, у спосіб, що відповідає принципам верховенства права та справедливості.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України”, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини “Серявін та інші проти України” вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, наведенні норми та беручи до уваги, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України наявності обставин, які б у своїй сукупності дали б змогу дійти протилежного висновку, суд дійшов висновку про задоволення позову Заступника керівника Київської міської прокуратури Даракчі Олександра Георгійовича в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.
Керуючись ст.ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.
2. Витребувати від Приватного підприємства «АГРОПРОДПОСТАЧ» (02660, м. Київ, проспект Броварський, буд. 5и, ідентифікаційний код 31989169) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ідентифікаційний код 22883141) групу нежитлових приміщень 64 загальною площею 199,7 кв. м. по вул. Гетьмана Павла Скоропадського, будинок 15 у місті Києві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2877105680000).
3. Стягнути з Приватного підприємства «АГРОПРОДПОСТАЧ» (02660, м. Київ, проспект Броварський, буд. 5и, ідентифікаційний код 31989169) на користь Київської міської прокуратури (03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9, ідентифікаційний код 02910019) витрати зі сплати судового збору у розмірі 61 587 грн 71 коп.
4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.07.2026.

Суддя Л. Г. Пукшин