ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
20 серпня 2026 року | Справа № 903/779/25 (903/288/26)

Господарський суд Волинської області у складі судді Якушевої І.О., за участю секретаря судового засідання Ведмедюка М.П., розглянувши справу 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Борей” в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Франка О. П., м.Луцьк
до ОСОБА_1 , м.Луцьк
про визнання недійсним договору, витребування майна,
поданим у межах справи № 903/779/25
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю “Спецкомунтех”, м.Луцьк
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Борей”, м.Луцьк
про банкрутство,
за участю представників:
від позивача: н/з, 
від відповідача: Кушнірук А.В. – адвокат (ордер серія АС № 1186760 від 13.05.2026),
в с т а н о в и в:
постановою Господарського суду Волинської області від 19.03.2026 було припинено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Борей"; припинено повноваження арбітражного керуючого Франка Олега Павловича; визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Борей" та відкрито ліквідаційну процедуру Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Борей" строком на 12 місяців; ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Борей" призначено арбітражного керуючого Франка Олега Павловича. 
24.03.2024 на офіційному веб-порталі судової влади України оприлюднено оголошення (повідомлення) про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Борей".
23.03.2025 ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю “БК “Борей” Франко О.П. звернувся до Господарського суду Волинської області із заявою про забезпечення позову від 23.03.2026 до подачі позовної заяви. 
Ухвалою господарського суду від 25.03.2026 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Борей”, подану ліквідатором Франко О.П., задоволено; вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб VOLKSWAGEN CRAFTER, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_1 .
02.04.2026 сформовано в системі “Електронний суд” і зареєстровано в Господарському суді Волинської області позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Борей” в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Франка О. П., якій позивач просить:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN CRAFTER, який укладено 26.07.2024 року між ТОВ “Будівельна компанія “Борей” та відповідачем;
- застосувати наслідки недійсності правочину, витребувавши у відповідача на користь позивача транспортний засіб, а саме: автомобіль VOLKSWAGEN CRAFTER, номер шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 .
Ухвалою господарського суду від 03.04.2026 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Борей” в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Франка О. П. залишено без руху; встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Борей” в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Франка О. П. строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання Господарському суду Волинської області впродовж 10-ти днів з дня одержання цієї ухвали доказів доплати судового збору.
Ухвалу від 03.04.2026 про залишення позовної заяви без руху надіслано позивачу до його електронного кабінету.
06.04.2026 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 13.04.2026 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Борей” в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Франка О. П. до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та витребування майна до розгляду в межах справи № 903/779/25 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю “Спецкомунтех” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Борей” про банкрутство та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження; розгляд справи по суті призначено на 13.05.2026.
04.05.2026 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подала відзив на позовну заяву, в якому просить поновити строк на подання відзиву та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування клопотання про поновлення строку на подання відзиву посилається на те, що лише 20.04.2026 ознайомилась у Єдиному державному реєстрі судових рішень із ухвалою про відкриття провадження, після чого підготувала відзив та направила його 01.05.2026 позивачу.
12.05.2026 позивач через систему “Електронний суд” подав відповідь на відзив, в якій просить:
- поновити строк на подання відповіді на відзив відповідача на позовну заяву;
- прийняти відповідь на відзив відповідача на позовну заяву та надати оцінку в межах розгляду справи;
- розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження;
- витребувати від відповідача оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №3 від 25.07.2024; 
- призначити у справі судову транспортно-товарознавчу експертизу, проведення якої доручити Волинському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, на вирішення якої поставити питання: яка ринкова вартість транспортного засобу, а саме: автомобіля марки VOLKSWAGEN CRAFTER, номер шасі НОМЕР_2 станом на 26.07.2024.
В судовому засіданні 13.05.2026 за клопотанням представника відповідача було оголошено перерву до 14.05.2026 для ознайомлення з відповіддю на відзив.
14.05.2026 відповідач через систему “Електронний суд” подала заперечення на відповідь на відзив, в яких просить відмовити у задоволенні клопотання позивача про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження. 
Ухвалою суду від 14.05.2026 постановлено перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи № 903/779/25 (903/288/26) за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 10 червня 2026 року; клопотання позивача про витребування доказів та про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи розглянути у підготовчому судовому засіданні 10.06.2026.
14.05.2026 позивач надіслав письмові пояснення від 14.05.2026, до яких приєднав податкову декларацію з податку на додану вартість за липень 2024 року, відомості про суми податку в розмірі 45 083 грн, квитанцію № 2 від 20.09.2024.
21.05.2026 від Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надійшов лист, до якого додано постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№80620685.
25.05.2026 від ТзОВ “Будівельна компанія “Борей” надійшло клопотання, у якому позивач зазначає про фраудиторність оспорюваного правочину та просить приєднати до матеріалів справи як доказ лист Державної податкової служби України Головного управління ДПС у Волинській області №10883/6/03-20-04-07-06 від 22.05.2026.
Ухвалою суду від 10.06.2026 відкладено підготовче засідання на 08 липня 2026 року, витребувано у відповідача - ОСОБА_1 оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №3 від 20.07.2024 для огляду у судовому засіданні.
06.07.2026 від відповідача надійшло клопотання про приєднання доказу до матеріалів справи, у якому відповідач просить визнати поважними причини пропуску та поновити строк на подання доказу - заяви свідка ОСОБА_2 від 22.06.2026; приєднати до матеріалів справи заяву свідка ОСОБА_2 від 22.06.2026 як доказ у справі та врахувати викладені в ній обставини при розгляді справи по суті.
08.07.2026 від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про приєднання заяви свідка ОСОБА_2 від 22.06.2026 до матеріалів справи, у якому позивач заперечує про приєднання цього доказу до матеріалів справи, а у разі задоволення клопотання просить викликати ОСОБА_2 у судове засідання для допиту.
На виконання вимог ухвали суду від 10.06.2026 представник відповідача подав оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №3 від 20.07.2024.
У судовому засіданні 08.07.2026 суд приєднав до матеріалів справи оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №3 від 20.07.2024.
Щодо клопотання відповідача визнати поважними причини пропуску та поновити строк на подання доказу - заяви свідка ОСОБА_2 від 22.06.2026; приєднати до матеріалів справи заяву свідка ОСОБА_2 від 22.06.2026 як доказ у справі та врахувати викладені в ній обставини при розгляді справи по суті.
Представник позивача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відповідно до ч.ч.3, 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
З матеріалів справи вбачається, що відзив на позов відповідач подав 04.05.2026.
Доказ – заяву свідка ОСОБА_2 від 22.06.2026 відповідач подав 06.07.2026, тобто з пропуском строку.
Посилаючись на пропуск строку на подачу доказу, відповідач зазначає, що не міг подати цей доказ раніше, оскільки ОСОБА_2 був мобілізований і проходить військову службу у Збройних Силах України, у свідка з`явилася можливість відлучитися для здійснення зазначених дій лише 22.06.2026. 
За змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Проте, жодних доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається відповідач на пропуск строку на подачу доказу, зокрема, мобілізацію ОСОБА_2 , відпустку ОСОБА_2 22.06.2026, відповідач суду не надав. 
За таких обставин клопотання відповідача визнати поважними причини пропуску строку на подачу доказу не підлягає до задоволення, а заява свідка ОСОБА_2 від 22.06.2026 не приймається як доказ по справі.
Якщо відповідач не міг подати доказ разом із відзивом, то він відповідно до ч.ч.4, 5 ст.80 ГПК України повинен був про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 
Також відповідно до ч.5 ст.80 ГПК України суд міг встановити додатковий строк для подання доказів у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений строк.
З клопотанням про встановлення додаткового строку для подачу доказу відповідач до суду не звертався. 
У зв`язку із відмовою у задоволенні клопотання про приєднання доказу - заяви свідка ОСОБА_2 від 22.06.2026 не підлягає до задоволення клопотання позивача про виклик свідка у судове засідання. 
Ухвалою суду від 08.07.2026 було закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті на 22 липня 2026 року.
У судовому засіданні з 22.07.2026 було оголошено перерву до 20.08.2026.
19.08.2026 позивач надіслав до суду заяву від 19.08.2026 про відмову від позову (всіх або частини позовних вимог).
20.08.2026 позивач надіслав заяву, у якій просить заяву про відкликання позову залишити без розгляду; розгляд справи здійснювати за відсутності ліквідатора та представника позивача.
За клопотанням представника позивача його заява від 19.08.2026 про відмову від позову (всіх або частини позовних вимог) залишається судом без розгляду.
Справу 20.08.2026 розглянуто за відсутності представника позивача, оскільки неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи.
У процесі розгляду справи встановлено, що ухвалою Господарському суду Волинської області від 09.10.2025 у справі №903/779/25 було відкрито провадження за заявою ТОВ «Спецкомунтех» у справі про банкрутство ТОВ «Будівельна компанія «Борей»; визнано вимоги ініціюючого кредитора; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Франка О.П.
Постановою Господарському суду Волинської області від 19.03.2026 боржника визнано банкрутом, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Франка О.П.
В межах виконання повноважень арбітражним керуючим встановлено обставини та отримано відомості, які, на його думку, свідчать про укладення боржником фраудаторного правочину та витребування майна на користь банкрута.
З відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях №31/35/14141142025 від 29.10.2025 (74500) вбачається, що у власності ТОВ «БК «Борей» з 30.06.2021 перебував транспортний засіб -автомобіль VOLKSWAGEN CRAFTER, номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .
На уточнюючий запит листом РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях №31/35/074124582026 від 18.02.2026 повідомив, що 26.07.2024 в ТСЦ 0741 транспортний засіб VOLKSWAGEN CRAFTER було перереєстрованого із ТОВ «БК «Борей» на нового власника - ОСОБА_1 .
Підставою перереєстрації транспортного засобу зазначено договір купівлі- продажу №8115/24/000822 від 26.07.2024 та договір комісії №8115/24/000822 від 25.07.2024, які укладені за участі суб`єкта господарювання - ПП «Деталь Сервіс» з власником транспортного засобу.
26.07.2024 між ПП «Деталь Сервіс» як продавцем, який діяв на підставі договору комісії №8115/24/000822 від 25.07.2024, і ОСОБА_1 як покупцем було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу.
Відповідно до умов договору купівлі-продажу сторони погодили, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати; ціна транспортного засобу - 80 000,00 грн. (п.п. 2.1, 3.1 договору).
У розділі 5 «Обов`язки покупця» договору визначено обов`язок покупця сплатити продавцю ціну транспортного засобу, зазначену у п.3.1. договору.
Як стверджує позивач, сторони не виконували умови договору купівлі продажу, відповідач не сплачував вартість автомобіля у визначеному розмірі, тобто 80 000,00 грн., що підтверджується відомостями з банківських виписок з рахунку ТОВ «БК «Борей», відкритому в АБ «Укргазбанк». 
Окрім цього, позивач вважає, що визначена сторонами ціна купівлі-продажу не відповідає ринковій вартості автомобіля, а перереєстрація автомобіля здійснено безоплатно.
Як зазначає позивач у позовній заяві, крім відсутності доказів оплати за транспортний засіб ОСОБА_1 , відсутні також докази вчинення продавцем будь-яких дій щодо стягнення вартості продажу, що вказує на фактичне волевиявлення зі сторони директора товариства здійснити безоплатну передачу майна на користь відповідача.
Також позивач посилається на те, що ОСОБА_1 є заінтересованою по відношенню до кредитора боржника - ТОВ «Спецкомунтех», оскільки перебувала у складі учасників цього товариства.
Як стверджує позивач, договір купівлі-продажу транспортного засобу від 26.07.2024 підпадає під критерії недійсності правочинів, визначені нормами ст. 42 КУзПБ. Укладення вказаного правочину та фактичне виведення майна з власності боржника, призвело до неможливості задоволення вимог кредиторів та неплатоспроможності боржника; у діях сторін щодо спірного правочину наявний склад цивільного правопорушення та заподіяння кредиторам збитків; спірний правочин набуває ознак фраудаторного, не відповідає критеріям розумності та добросовісності, фактично направлений на безоплатне відчуження транспортного засобу, що суперечить вимогам ч.5 ст.203 ЦК України, та є підставою для визнання його недійсним.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, представника позивача, який приймав участь у попередніх судових засіданнях, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача.
Відповідно до пунктів 1 та 5 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За приписами частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.
Відповідно до частини першої статті 61 КУзПБ ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника.
Частинами першою, другою статті 7 КУзПБ визначено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.
Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з п.п.1-4 ст. 42 КУзПБ господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав:
- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;
- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;
- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;
- боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;
- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:
- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;
- боржник уклав договір із заінтересованою особою;
- боржник уклав договір дарування.
У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд ухвалює рішення.
За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див. висновки сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).
Ліквідатор боржника (позивач) правовою підставою заявлених вимог визначив приписи статті 42 КУзПБ.
02.06.2021 Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду прийняв у справі № 904/7905/16 постанову, в пункті 111 якої сформував висновок щодо застосування статті 42 КУзПБ, згідно з яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022.
У постанові від 15.07.2021 у справі № 927/531/18 КГС у складі Верховного Суду зазначив, що інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.
Верховний Суд звернув увагу на те, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Такий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18.
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника. Такі висновки сформовані у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
У період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Дії боржника, зокрема але не виключно, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Такі висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19 (905/1646/17), від 02.06.2021 у справі №904/7905/16.
У постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним.
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").
За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається на такі підстави визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.07.2024, як: 
- боржник здійснив відчуження майна з визначенням ціни, що є нижчою від ринкової; 
- відчуження майна фактично є безоплатним переоформленням транспортного засобу на відповідача;
- відчуження майна здійснено на користь особи, яка є заінтересованою в розумінні положень КУзПБ, на користь особи, яка є заінтересованою по відношенню до кредитора боржника.
Позивач у процесі розгляду справи у встановленому законом порядку не довів, що автомобіль було відчужено ТзОВ «БК «Борей» за ціною, нижчою за ринкову, оскільки відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України не надав належних доказів на підтвердження ринкової вартості автомобіля на момент продажу.
Експертне дослідження автомобіля на предмет його вартості на момент продажу у процесі судового розгляду не проводилось, оскільки позивач, заявивши клопотання про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи, в подальшому просив залишити його без розгляду, а тому воно було залишено судом без розгляду. 
Доводи, наведені позивачем у позовній заяві на підтвердження заниження вартості продажу, не приймаються судом до уваги. 
На порталі продажу транспортних засобів «Авторіа» продавці визначають вартість автомобіля самостійно, виходячи із власних переконань та не підтверджуючи визначену ним вартість автомобіля будь-якими доказами, а тому доводи позивача про можливу середню вартість подібних автомобілів у сумі 602 955,36 грн. є необгрунтованими, а доказ розрахунку вартості автомобіля за калькулятором порталі продажу транспортних засобів «Авторіа» - неналежним.
У Бюлетені автотоварознавця (електронна версія) наводиться середньоринкова ціна автомобіля - 461 790,00 грн., а не дійсна ринкова вартість конкретного автомобіля.
Щодо твердження позивача про відчуження майна відповідачу – ОСОБА_1 як особі, яка є заінтересованою в розумінні положень КУзПБ, на користь особи, яка є заінтересованою по відношенню до кредитора боржника.
Підстава визнання правочину недійсним, яка передбачена у ст. 42 КУзПБ, є відмінною від підстави, яку наводить позивач.
У ст.1 КУзПБ наведено визначення поняття «заінтересовані особи», зокрема:
- заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює або протягом останніх трьох років здійснювала контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює або протягом останніх трьох років здійснював боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває або протягом останніх трьох років перебував під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство; особи, з якими чи на користь яких боржник вчиняв правочини з відчуження майна боржника, які не відповідають критеріям розумності (економічної доцільності, наявності ділової мети) та добросовісності; сторона фраудаторного правочину, вчиненого боржником, або правочину, який згідно із статтею 42 цього Кодексу визнано недійсним; а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, стосовно яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими. Для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому значенні як і заінтересовані особи стосовно боржника. Кредитор є заінтересованим стосовно боржника також у разі, якщо він протягом шести місяців до дати відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або процедури превентивної реструктуризації прямо чи опосередковано набув право вимоги до боржника від кредитора, заінтересованого стосовно боржника.
Перебуваючи у період часу з 2020 року по 2025 рік у складі учасників ТзОВ «Спецкомунтех», відповідача можна вважати заінтересованою особою відносно ТОВ «Спецкомунтех» як кредитора боржника, однак не можна вважати заінтересованою особою відносно самого боржника. За змістом ст.1 КУзПБ продаж боржником заінтересованій відносно боржника особі може бути підставою для визнання правочину недійсним. Тому з підстави заінтересованості щодо боржника договір купівлі-продажу від 26.07.2024 не може бути визнаний недійсним. 
Щодо безоплатного відчуження транспортного засобу.
У процесі розгляду справи відповідач факт безоплатного відчуження транспортного засобу заперечував, стверджував про оплатність відчуження, на підтвердження чого подав квитанцію до прибуткового касового ордера №3 від 25.07.2024, згідно з якою ТзОВ «БК «Борей» прийняло від ОСОБА_1 до каси товариства 420 000 грн. 
Порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами (крім банків) та їх відокремленими підрозділами незалежно вії організаційно-правової форми та форми власності (далі - підприємства), органами державної влади та органами місцевого самоврядування під час здійснення ними діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності (далі - установи), фізичними особами, які здійснюють підприємницьку діяльність, та фізичними особами визначається Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правлінні Національного банку України від 29.12.2017 №148 (надалі – Положення).
Згідно з п.п. 48, 49 розд. V вказаного Положення встановлені строки та спосіб здавання готівкової виручки (готівки) для її зарахування на рахунки в банках.
Відповідно до абз.1 п.50 розд. V Положення №148 установа підприємство, небанківський надавач платіжних послуг на підставі Положення №148 та з урахуванням особливостей роботи зобов`язані розробити та затвердити внутрішнім документом порядок розрахунку ліміту каси установи, підприємства небанківського надавача платіжних послуг та їх відокремлених підрозділів. У розрахунку враховується строк здавання установою, підприємством, небанківським надавачем платіжних послуг готівкової виручки (готівки) для її зарахування на рахунки в банках, визначений договором банківського рахунку та не враховується готівка, унесена через платіжні пристрої, що належать небанківським надавачам платіжних послуг. Ліміт каси установи, підприємства, небанківські надавачі платіжних послуг встановлюють на підставі розрахунку середньоденного надходження готівки до каси або її середньоденної видачі з каси за рішенням керівника установи, підприємства, небанківського надавала платіжних послуг або уповноваженої ним особи.
Згідно з п.6 Положення суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами:
1) між собою - у розмірі до 10 000 (десяти тисяч) гривень включно;
2) з фізичними особами - у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно.
Платежі понад установлені граничні суми проводяться через надавачів платіжних послуг шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення коштів до кас надавачів платіжних послуг для подальшого їх переказу на рахунки. Кількість суб`єктів господарювання та фізичних осіб, з якими здійснюються готівкові розрахунки, протягом дня не обмежується.
Таким чином, суб`єкти господарювання не мають права проводити готівкові операції з фізичною особою у розмірі 50 тис. грн. і більше.
Окрім цього, ТзОВ «БК «Борей» є платником податку на додану вартість, а тому у разі проведення операції з відчуження майна на суму 420 000,00 грн. відповідно до п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань, він, як платник податку, був зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, з електронним підписом уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно з п. 201.7 ст. 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
За умови внесення коштів у сумі 420 000,00 грн в касу ТзОВ «БК «Борей» 25.07.2024 та враховуючи укладення договору 26.07.2024, вказана сума є попередньою оплатою, а отже щодо неї також мала складатись податкова накладна.
Як директором ТОВ «БК «Борей» 20.08.2024 ОСОБА_3 було подано податкову декларацію з ПДВ за липень 2024 року.
Із змісту вказаної декларації вбачається, що ТОВ «БК «Борей» задекларувало ПДВ за правочинами з відчуження майнових активів (товарів або послуг) у розмірі 45 083,00 грн.
Згідно з додатком 1 до декларації товариством зазначено контрагентів за операціями з відчуження майнових активів, зокрема: 17.07.2024 - на суму ПДВ 15 000,00 грн.; контрагент ТОВ «Луцькспецкомунтранс», 05.07.2024 - на суму ПДВ 30 082,50 грн.; контрагент департамент УЖКГ Луцької міської ради.
Наведені докази свідчать про те, що операція з відчуження ТОВ «БК «Борей» автомобіля на користь відповідача не була відображена у податковій звітності товариства. 
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Такі правові позиції наведені у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 13.01.2020 у справі №908/510/19.
Оцінюючи подані сторонами докази у сукупності, суд дійшов висновку про те, що відповідач не здійснила розрахунку за транспортний засіб у порядку, визначеному розділом 5 договору купівлі-продажу №8115/24000822 від 26.07.2024, оскільки не подала суду доказів на підтвердження оплати за транспортний засіб продавцю, яким за договором виступало ПП «Деталь Сервіс». 
Внесення покупцем оплати за транспортний засіб безпосередньо ТзОВ «БК Борей» не було передбачено договором купівлі-продажу №8115/24000822 від 26.07.2024. 
З урахуванням приписів п.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні та враховуючи відсутність декларування та сплати податків з операції купівлі-продажу квитанція до прибуткового касового ордера №3 від 25.07.2024, згідно з якою ТзОВ «БК «Борей» прийняло від ОСОБА_1 до каси товариства 420 000 грн., не є належним доказом на підтвердження факту оплати транспортного засобу за договором №8115/24000822 від 26.07.2024.
Частиною 2 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у частині другій статті 2, частині першій статті 13 ГПК України.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарт доказування - спеціальні норми, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто, в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким були, зокрема, внесені зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів" на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Доводи, наведені позивачем, і докази, надані ним на підтвердження безоплатності вчиненого сторонами договору купівлі-продажу транспортного засобу, є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем на спростування цієї обставини. 
Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети та мотивів її здійснення.
Оскільки оспорюваний договір вчинено боржником протягом трьох років року, що передували відкриттю Господарським судом Волинської області ухвалою суду від 07.10.2025 провадження у справі про банкрутство ТОВ «БК «Борей» ("підозрілий період" згідно частини першої статті 42 КУзПБ), такий правочин та дії боржника щодо відчуження майна у цей період є сумнівними, при вирішенні питання щодо недійсності цього договору належить враховувати дійсні мотиви, через які боржником вчинено правочин з відчуження наявного у нього майна, добросовісність цих мотивів.
У цій справі сукупність встановлених обставин свідчить, що укладення ТОВ «БК «Борей» через комісіонера договору №8115/24000822 від 26.07.2024 та безоплатне відчуження транспортного засобу призвело до зменшення обсягу майнових активів боржника (недостатності майна для задоволення вимог кредиторів), його неплатоспроможності, відтак є спрямованим на завдання шкоди кредиторам, а тому наявні підстави для визнання його недійсним на підставі ст.42 КУзПБ.
У відповідності до ч.4 ст.42 КУзПБ у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
Оскільки транспортний засіб зареєстровано за відповідачем, то підлягає до задоволення вимога позивача про його витребування від відповідача на користь позивача.
У разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника, кредитор (інші особи) зобов`язаний повернути в ліквідаційну масу майно, отримане від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.
Вказана процедура спрямована на повернення до складу майнових активів, відчужених за такими правочинами. Можливість оспорення та спростування майнових дій боржника насамперед необхідна для забезпечення зберігання майна боржника в інтересах конкурсних кредиторів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц (п.154) сформулювала висновок, згідно з яким у разі, якщо на виконання спірного правочину товариством сплачені кошти або передане інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч.1 ст. 216, ст. 387, ч.ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України).
Процедура банкрутства має на меті найбільш повне задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного боржника в порядку черговості, встановленої законом. Ступінь задоволення вимог кредиторів залежить від стану майна боржника. Тому положеннями КУзПБ передбачені заходи, спрямовані на збереження та поповнення майнових активів боржника.
Керуючись ст.ст.73, 74, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
в и р і ш и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN CRAFTER, укладений 26.07.2024.
3. Застосувати наслідки недійсності правочину та витребувати у ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Борей” (вул. Вахтангова, буд. 2, м. Луцьк, Волинська обл., код ЄДРПОУ 37033031) автомобіль VOLKSWAGEN CRAFTER, номер шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 .
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду впродовж 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повне рішення виготовлено і підписано 28.08.2026

Суддя І. О. Якушева