УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд

Справа №279/4154/26 головуючий суддя у І інстанції Пацко О. О. 
Номер провадження №33/4805/1345/26
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП Доповідач Волкова  Н. Я.  

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
14 вересня 2026 року м.Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі судді палати з розгляду кримінальних справ Волкової Н.Я., з секретарем Вербич Т.А., по провадженню за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2026 року по справі про адміністративне правопорушення №279/4154/26 відносно ОСОБА_1 за ст.130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

До Житомирського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2026 року по справі про адміністративне правопорушення №279/4154/26 відносно ОСОБА_1 за ст.130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за результатами перевірки якої було відкрито апеляційне провадження. 
Повноваження суду апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції у справі про адміністративне правопорушеннявизначено положеннями статті 294 ч.7-9 КУпАП, відповідно якої апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.    
За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:
1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;   
2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;     
3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;    
4) змінити постанову.        
У разі зміни постанови в частині накладення стягнення, в межах, передбачених санкцією статті цього Кодексу, воно не може бути посилено.
Під час апеляційного перегляду справи встановлено наступне: 
Постановою судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 ч. 1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 665, 60 грн. судового збору.
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 692200 від 13.06.2026, ОСОБА_1 13.06.2026 рок у о 00 год. в м.Коростень, вул.Корольова керував електроскутером FORTE без номерного знаку, з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, нечітка мова), від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу за допомогою приладу Драгер 0534 або в медичному закладі відмовився, що було зафіксовано на портативний відео-реєстратор поліцейського номер 858134, чим порушив п.2.5 ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 ч.1 КУпАП.
Не погоджуючись з вказаною постановою судді місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та закрити провадження на підставі ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, вважає постанову незаконною, необгрунтованою, такою, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду невідповідають фактичим обставинам справи та вимогам чинного законодавства. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що 13.06.2026 року на вул.Корольова у м.Коростені до нього підійшов працівник поліції з метою перевірки військово-облікових документів, які він надав. Зазначена обставина підтверджується відеозаписом. Разом із працівниками поліції були присутні працівники ТЦК та СП. Оскільки ОСОБА_1 має оформлене у встановленому законом порядку бронювання, після перевірки документів працівники поліції почали вчиняти щодо нього дії, спрямовані на притягнення до адміністративної відповідальності за керування електроскутером FORTE у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_1 не заперечує, що відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, зазначає, що зробив це з огляду на те, що не керував електроскутером та не вважає його транспортним засобом, на який поширюються положення ст.130 ч.1 КУпАП. На думку апелянта, матеріали справи, зокрема відеозапис із портативної камери працівника поліції, не містять доказів факту керування ним зазначеним електроскутером. Вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку про його винуватість, керуючись виключно власним переконанням, без належного врахування вимог щодо належності та допустимості доказів. Крім того, електроскутер FORTE має потужність електродвигуна 500 Вт та передбачає можливість його використання у разі розрядження акумулятора шляхом приведення в рух за допомогою фізичної сили людини, зокрема натисканням на педалі. На його переконання, за своїми технічними характеристиками зазначений електроскутер не може бути прирівняний до мопеда чи іншого механічного транспортного засобу, а тому вимоги, встановлені для водіїв механічних транспортних засобів, не можуть бути застосовані до нього. Зазначає, що працівниками патрульної поліції не було належним чином встановлено та документально підтверджено технічні характеристики електроскутера FORTE, зокрема потужність його електродвигуна, а також не надано доказів щодо того, чи перевищує така потужність 3 кВт та чи належить зазначений транспортний засіб до механічних транспортних засобів у розумінні законодавства. 
У зв`язку з цим ОСОБА_1 вважає недоведеним факт того, що він є суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1КУпАП, оскільки, на його думку, адміністративна відповідальність за порушення п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України може наставати лише щодо водія механічного транспортного засобу. Також зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи постанову, не мав достатніх доказів для висновку про його винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП, а також не отримав від нього належних особистих пояснень щодо обставин події. На думку ОСОБА_1 , це призвело до порушення його процесуальних прав, зокрема права на захист. 
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить розгляд справи проводити без його участі. Апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі, просить її задовільнити. Будучи належним чином повідомлений про місце і час судового засіданнядо суду апеляційної інстанції не прибув, що не перешкоджає апеляційному розгляду, тому апеляційний розгляд проведено за відсутності ОСОБА_1 ..
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд дійшов наступних висновків:
У відповідності до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.
Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.
Згідно зі ст.245 КУпАП України, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, про що наголошується в ст.251 КУпАП.
Як зазначено в ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Пунктом 2.5 Правил дорожнього руху передбачено, що водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
Відповідальність за порушення вимог пункту 2.5 ПДР України передбачена статтею 130 КУпАП.
Як на докази вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП,суд першої інстанції послався на протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №692200 від 13.06.2026 року, акт огляду на стан адкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, розписку про роз`яснення прав та обо`язків, передбачених ст.55, 56,59,63 Конституції України та ст.268 КУпАП, розписку про інформування особи, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу, рапорт інспектора Коростенського районого управління поліції ГУНП в Житомирській області, відеозапис, який міститься на диску та приєднаний до матеріалів справи.
З відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 на вимогу працівника поліції пройти огляд на стан сп`яніння, як на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціальних технічних засобів, так і у закладі охорони здоров`я, відмовився, йому було роз`яснено права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, ознайомлено його з протоколом про адміністративне правопорушення, від підпису в якому він відмовився, відсторонено від керування транспортним засобом шляхом передачі права керування тверезому водієві.
Вказані докази апеляційний суд не може визнати належними, допустимими, достовірними та такими, які узгоджуються зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», і які свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного проступку, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП, доводи апеляційної скарги є обгрунтованими з огляду на наступне:
Стаття 130 ч.1 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
При цьому, суб`єктами відповідальності за вказаною нормою є водії, які несуть відповідальність за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції та за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та інші особи, які несуть відповідальність за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів.
Отже, суб`єктом вищевказаного правопорушення є особа, яка має статус водія транспортного засобу, тому для визначення такого статусу необхідно встановити, 1) чи є особа, яка керує транспортним засобом, саме водієм і 2) така особа керує транспортним засобом, керування яким дозволяється лише особі, яка має статус водія.
Згідно з п.1.10 Правил дорожнього руху України, транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.
Відповідно до вимог ст. 29 Закону України «Про дорожній рух», до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль.
Визначення понять "водій", "транспортний засіб", "мопед", "мотоцикл" наведено в п.1.10 ПДР України, згідно яких водій- цеособа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії; водієм також є особа, яка навчає керування транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі, транспортний засіб - це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які поділяються на механічні (транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна (трактори, самохідні машини та механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт, з яких двоколісний транспортний засіб, що має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт - це мопед, для керування яким необхідно отримати посвідчення водія категорії "А1", підлягає обов`язковій державній реєстрації (з отриманням номерного знаку), якщо вони використовуються на автомобільних дорогах державного значення; двоколісний механічний транспортний засіб з боковим причепом або без нього, що має двигун з робочим об`ємом 50 куб. см і більше, - це мотоцикл, до яких прирівнюються моторолери, мотоколяски, триколісні та інші механічні транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кг, для керування яким необхідно отримати посвідчення водія категорії "А", підлягає обов`язковій державній реєстрації (з отриманням номерного знаку)), та немеханічні (призначені для руху в складі з механічним транспортним засобом (причепи, напівпричепи) або приводяться в рух за допомогою мускульної сили людей (велосипеди тощо) або тварин (гужові вози, сани тощо), для керування яким не передбачено отримання посвідчення водія, вони не підлягають обов`язковій державній реєстрації. 
Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб (п.2.1 ПДР), повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (п.2.5 ПДР), водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (п.2.9 ПДР). 
Тобто, водієм вважається лише особа, яка керує механічним транспортним засобом, який підлягає обов`язковій державній реєстрації, і для керування яким обов`язковим є отримання посвідчення на право керування таким транспортним засобом певної категорії, починаючи з категорії "А1", що надає право керування транспортним засобом з електродвигуном потужністю понад 3 кВт та до 4 кВТ, двоколісним транспортним засобом, що має двигун внутрішнього згорання з робочим об`ємом до 50 куб.см.
Отже, двоколісний транспортний засіб з електродвигуном потужністю до 3 кВт не підлягає державній реєстрації, не є таким, керування яким вимагає отримання посвідчення на право керування ним, тому особа, яка керує таким транспортним засобом, не набуває статусу водія, прирівнюється до велосипедиста, тому не являється суб`єктом правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП, у зв`язку з чим не несе відповідальності за вказаною нормою.
Наказом Держстандарту України №31 від 25 січня 1995 року «Засоби транспортні дорожні», яким затверджено перелік транспортних засобів, електроскутер до такого переліку не включено. 
Відповідно до технічних характеристик електроскутера «FORTE», наведених у матеріалах справи, зазначений засіб для пересування обладнаний електродвигуном потужністю 500 Вт, що становить 0,5 кВт. Така потужність електродвигуна є значно меншою за встановлений Правилами дорожнього руху критерій, за яким транспортний засіб з електродвигуном може бути віднесений до механічних транспортних засобів.
Окрім того, електроскутер «FORTE» із зазначеними технічними характеристиками не підлягає державній реєстрації як транспортний засіб, а для його керування законодавством не передбачено обов`язку отримання посвідчення водія відповідної категорії. Отже, особа, яка користується таким засобом для пересування, не набуває статусу водія механічного транспортного засобу лише у зв`язку з фактом його використання.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП, оскільки пристрій, на якому пересувався ОСОБА_1 , не віднесено до транспортних засобів, право керування якими вимагає отримання відповідного посвідчення та його державної реєстрації, що наділяє особу, яка керує таким траспортним засобом, статусом та відповідними обов`язками водія, який у разі невиконання обов`язків, передбачених п.2.5, 2.9.а ПДР України, несе відповідальність за ст.130 КУпАП.
Одночасно суд зауважує, що порушення особою, яка рухається на пристрої, що не є механічним транспортним засобом, однак є учасником дорожнього руху, встановлених для такого руху правил, може містити склад правопорушення, передбаченого за ст.127 ч.3 КУпАП, однак, суд не наділений правом давати діям особи, що притягується до відповідальності за адміністративне правопорушення, іншу, ніж зазначено в протоколі, кваліфікацію.
Отже судом встановлено не лише таку обставину, як відсутність належних та допустимих доказів, які у їх сукупності та взаємозв`язку доводять винуватість особи у вчиненні правопорушення, а й відсутність у діях такої особи складу правопорушення, за вчинення якого її притягнуто до відповідальності, оскільки така особа не є суб`єктом правопорушення, за вчинення якого притягувалась до відповідальності.
Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
У силу принципу презумпції невинуватості, діючого і при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.98 (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки щодо особи, що скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2010 від 22.12.2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні кожному гарантовано право на справедливий суд.
За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.
У результаті апеляційного розгляду, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони не підтверджують наявності у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення та визнає доводи апеляційної скарги обгрунтованими.
Установлені під час апеляційного перегляду обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що мало наслідком притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, наявність складу якого у її діях матеріалами справи не доведено.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про достатність доказів, які вказують на винуватість ОСОБА_1 є помилковим, а отже постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю. 
Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.
За таких обставин, оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2026 року по справі про адміністративне правопорушення №279/4154/26 відносно ОСОБА_1 за ст.130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення задовольнити.

Постанову Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 серпня 2026 року по справі про адміністративне правопорушення №279/4154/26 відносно ОСОБА_1 за ст.130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення №279/4154/26 відносно ОСОБА_1 за ст.130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення на підставі ст.247 п.1 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення закрити .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волкова Н.Я.