ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року
м. Київ

справа № 487/11259/24
провадження № 61-15578св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Миколаївська міська рада;
третя особа - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Михайлюка Максима Олександровичана рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 серпня 2025 року у складі судді Карташевої Т. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Новий Буг Баштанського району Миколаївської області помер її чоловік ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді: 1/4 частки у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 травня 2003 року, виданого Фондом комунальної власності міської ради; земельної ділянки загальною площею 5,86 га, кадастровий номер 4824581900:02:000:0433, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за адресою: Миколаївська область, Новобузький район, Новомихайлівська сільська рада, що належала спадкодавцю на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 491279, виданого 31 серпня 2009 року.

У встановлений законом строк позивачка звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Середи О. О. із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка. Нотаріусом заведена спадкова справа № 12/2022.

Крім позивачки, спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 є також його син - ОСОБА_2 , який спадщину не прийняв, оскільки не проживав зі спадкодавцем однією сім`єю на час відкриття спадщини, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого батька не звертався, проживав в іншій країні, хоча і був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою. 

В листопаді 2024 року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але постановою від 26 листопада 2024 року їй відмовлено з тих підстав, що ОСОБА_2 на час відкриття спадщини був зареєстрований за адресою реєстрації спадкодавця.

Позивачка вважає, що вона є єдиною спадкоємицею першої черги за законом, прийняла спадщину у встановленому законом порядку, а ОСОБА_2 спадщину після померлого батька не прийняв, що встановлено рішенням суду у справі № 487/3396/23, яке набрало законної сили.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 5,86 га, кадастровий номер 4824581900:02:000:0433, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Новомихайлівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/4 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 та земельну ділянку загальною площею 5,86 га, кадастровий номер 4824581900:02:000:0433, яка розташована в межах Новомихайлівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Стягнуто з Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 6 198,37 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що син спадкодавця - ОСОБА_2 станом на 28 травня 2022 року не проживав постійно за місцем відкриття спадщини та не подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, а тому не є таким, що прийняв спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). ОСОБА_2 не подав до суду доказів встановлення додаткового строку для прийняття спадщини з підстав поважності відсутності та не проживання зі спадкодавцем на день смерті.

Оскільки позивачка відповідно до статей 1269, 1270 ЦК України, у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_3 , а син спадкодавця - ОСОБА_2 не може вважатися таким, що прийняв спадщину відповідно до статті 1268 ЦК України, натомість нотаріус відмовила позивачці у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за законом), то вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно підлягають задоволенню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 серпня 2025 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

11 грудня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Михайлюк М. О. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 серпня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18,від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19, у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, від 10 листопада 2021 року у справі № 572/1774/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 752/3435/16, від 06 вересня 2023 року у справі № 712/3869/20, від 22 травня 2024 року у справі № 404/33/22, від 18 жовтня 2024 року у справі № 383/990/22, від 02 лютого 2025 року у справі № 947/28306/21.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Заводського районного суду міста Миколаєва.

05 лютого 2026 року справа № 487/11259/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника  ОСОБА_2 - адвоката Михайлюка М. О. мотивована тим, що ОСОБА_2 має лише одне постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , тобто разом із спадкодавцем. Оскільки ОСОБА_2 був зареєстрований разом із батьком на момент смерті та постійно проживав з ним, то він вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, у зв`язку з чим нотаріус обґрунтовано відмовила у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом. 

Тимчасове перебування  ОСОБА_2 за межами України, яке не перевищувало шести місяців, не спричиняє позбавлення права на спадщину та не зобов`язує подавати заяву про прийняття спадщини. При цьому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, безпідставно послався на постанову Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, за обставинами якої спадкодавець не проживав із спадкоємцем більше 21 року та мав інше постійне місце проживання.

Крім того, належним відповідачем у даній справі є ОСОБА_2 , однак суд першої інстанції вирішив спір про визнання права власності у порядку спадкування без залучення належного відповідача.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Новий Буг Баштанського району Миколаївської області помер чоловік позивачки - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 01 червня 2022 року серії НОМЕР_1 , виданого Новобузьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.9-10).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на 1/4 частку квартири за адресою:               АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 травня 2003 року, та на земельну ділянку загальною площею 5,86 га, кадастровий номер 4824581900:02:000:0433, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за адресою: Миколаївська область, Новобузький район, Новомихайлівська сільська рада, належна спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 31 серпня 2009 року серія ЯЕ № 491279 (а.с.13-19).

12 липня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Середи О. О. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_3 , в якій зазначила, що крім неї є інший спадкоємець - син спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.58).

Нотаріусом заведено спадкову справу № 12/2022.

Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Середи О. О. від 26 листопада 2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка - ОСОБА_3 на все належне йому майно, оскільки будуть порушені права іншого спадкоємця - ОСОБА_2 , який на дату відкриття спадщини постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою органів реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (а.с.36-39).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва від 12 липня 2022 року № 5.1-0278426-2022 «Про зареєстрованих осіб в житловому приміщені» станом на 28 травня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.65).

Також, з листа Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 16 травня 2023 року № 19.03.03-12/1614/23 вбачається, що за відомостями Реєстру територіальної громади міста Миколаєва місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 28 травня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , окрім місця проживання ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.78).

З 09 березня 2022 року син спадкодавця - ОСОБА_2 виїхав з території України та проживає в Ізраїлі, в Україну не повертався. Ці обставини не заперечувалися представниками позивачки та третьої особи в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції.

В постанові Миколаївського апеляційного суду від 22 травня 2024 року у справі № 487/3396/23, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту не проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання спадкоємця таким, що не прийняв спадщину, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, яка набрала законної сили, зазначено, що згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13 липня 2023 року № 91-32973/18/23 громадянин Ізраїлю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виїхав за межі України та перетнув державний кордон 09 березня 2022 року о 10:56:06 у пункті пропуску Старокозаче на транспортному засобі НОМЕР_2 (а.с.20-29).

Спадкодавець ОСОБА_3 станом на 28 травня 2022 року проживав не за місцем реєстрації, а в м. Новий Буг у своєї доньки, що також підтвердили представники сторін в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника  ОСОБА_2 - адвоката Михайлюка М. О. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Положеннями статей 1216 та 1217 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

У статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року усправі № 504/3606/14-ц)).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій було встановлено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 28 травня 2022 року були зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_3 проживав не за місцем реєстрації, а в м. Новий Буг у своєї доньки, а ОСОБА_2 09 березня 2022 року виїхав за межі України. 

За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 не може вважатися таким, що прийняв спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що  ОСОБА_2 має лише одне постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , тобто разом із спадкодавцем, не спростовують вищевказаних висновків судів попередніх інстанцій про неприйняття  ОСОБА_2 спадщини після смерті його батька ОСОБА_3 та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації (див. постанову Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19).

Враховуючи викладене, оскільки син спадкодавця - ОСОБА_2 станом на 28 травня 2022 року не проживав постійно за місцем відкриття спадщини та не подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, а позивачка відповідно до статей 1269, 1270 ЦК України, у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_3 , однак нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, то суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання за нею права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_3 ,

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18, від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17, від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19, у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, від 10 листопада 2021 року у справі № 572/1774/20, від 16 лютого 2022 року у справі № 752/3435/16, від 06 вересня 2023 року у справі № 712/3869/20, від 22 травня 2024 року у справі № 404/33/22, від 18 жовтня 2024 року у справі № 383/990/22, від 02 лютого 2025 року у справі № 947/28306/21, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 

Доводи касаційної скарги про те, що належним відповідачем у даній справі є ОСОБА_2 , однак суд першої інстанції вирішив спір про визнання права власності у порядку спадкування без залучення належного відповідача також не заслуговують на увагу та спростовуються правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18), в якій зазначено, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Михайлюка Максима Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 серпня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович