КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2026 року м. Київ справа №320/61726/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування попередження,
в с т а н о в и в:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати попередження № 46390/ТД-ДПС/ПР-269 01.12.2025 року першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці Харченко А. М. відносно ФОП ОСОБА_1 щодо порушення законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена абзацом 2 частиною 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України.
В обґрунтування вимог позову позивачка посилається на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення. Пунктом 2 цього Порядку передбачено можливість накладення штрафів, зокрема, на підставі акта перевірки ДПС або її територіального органу, під час якої виявлено порушення законодавства про працю. Позивачка зазначає, що редакцію пункту 2 Порядку №509 було змінено постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823. Водночас рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021 у справі №640/17424/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021 та постановою Верховного Суду від 09.11.2022, постанову Кабінету Міністрів України №823 визнано протиправною та нечинною. На переконання позивачки, за таких обставин підлягає застосуванню попередня редакція пункту 2 Порядку №509, відповідно до якої підставою для застосування відповідальності міг бути акт документальної виїзної перевірки ДПС, але не акт фактичної перевірки. Оскільки оскаржуване попередження винесено на підставі акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у Київській області, позивачка вважає, що відповідач діяв не у спосіб, передбачений законом. Також позивачка зазначає, що 03.10.2025 посадовими особами Головного управління ДПС у Київській області Сабардаком Р.В. та Березюком С.Г. розпочато фактичну перевірку торговельного місця « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами перевірки складено акт від 06.10.2025 №46390/Ж5/10/36/07/1978902621, у якому зазначено, що ФОП ОСОБА_1 допустила до роботи продавця ОСОБА_2 без укладення з ним трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та без подання до відповідного територіального органу ДПС повідомлення про прийняття працівника на роботу. Позивачка наголошує, що акт фактичної перевірки отримала лише 23.10.2025, а додатки до нього — 03.11.2025 після направлення адвокатського запиту до Головного управління ДПС у Київській області. Строк для подання заперечень на акт перевірки, за її розрахунком, закінчувався 06.11.2025. Однак ще 30.10.2025 Головним управлінням ДПС у Київській області прийнято постанову №3240/10-36-07-08 про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 163-15 КУпАП. На думку позивачки, цим було порушено її право на подання заперечень та додаткових документів, передбачене пунктом 86.7 статті 86 Податкового кодексу України. Позивачка також посилається на порушення порядку призначення та проведення фактичної перевірки. Зокрема, копія наказу про проведення перевірки їй або її представнику не вручалася. Про проведення перевірки вона не була повідомлена, у проведенні перевірки участі не брала, можливості надати пояснення та документи їй не надано. У наказі про проведення фактичних перевірок зазначено посилання на підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, однак не наведено конкретної інформації, отриманої контролюючим органом від державного органу або органу місцевого самоврядування, яка свідчила б про можливі порушення з боку саме ФОП ОСОБА_1 . Позивачка стверджує, що в додатку до наказу вказано лише торговельний острів «PLAZMA», тоді як інформація про суб`єкта господарювання та його податковий номер відсутня. Зі змісту наказу і додатка до нього неможливо встановити, перевірка якого саме суб`єкта господарювання була призначена. Крім того, позивачка заперечує свою причетність до торговельного місця, в якому проведено перевірку. Зазначає, що торговельне місце їй не належить, вона його не орендує, господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , не здійснює та найманих працівників не має. На підтвердження наведених обставин позивачкою подано договір оренди нежитлового приміщення від 04.03.2024 разом зі схемою розміщення, укладений між Бориспільським районним споживчим товариством та ФОП ОСОБА_3 . За умовами цього договору в оренду ФОП ОСОБА_3 передано частину приміщення №100 загальною площею 7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , де розташоване відповідне торговельне місце. Позивачка заперечує наявність будь-яких трудових або інших правовідносин із ОСОБА_2 та зазначає, що з ним не знайома. Їй невідомо, чому в матеріалах перевірки ОСОБА_2 зазначив її як роботодавця та звідки у торговельному місці був штамп із реквізитами ФОП ОСОБА_1 . Позивачка також звертає увагу на суперечності в поясненнях ОСОБА_2 . У матеріалах перевірки міститься копія пояснень від 03.10.2025, у яких він зазначив ФОП ОСОБА_1 своїм роботодавцем, а також інший примірник пояснень від тієї самої дати без підпису. Натомість у поясненнях від 12.11.2025 ОСОБА_2 повідомив, що працює у ФОП ОСОБА_3 , з ОСОБА_1 не знайомий та будь-яких офіційних чи неофіційних трудових відносин із нею не мав. У зв`язку із цим позивачка вважає, що матеріали фактичної перевірки не містять належних, допустимих і достатніх доказів того, що торговельне місце належало саме їй, що вона здійснювала у ньому господарську діяльність та що ОСОБА_2 був допущений до роботи саме нею.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/61726/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.12.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позову. 
Представником позивача на виконання вимог ухвали від 17.12.2025 подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучено докази сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Таким чином, недоліки позовної заяви встановлені ухвалою суду, усунуті.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач подав відзив, у якому позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Відповідач зазначає, що 28.10.2025 отримав від Головного управління ДПС у Київській області лист із матеріалами фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 . За результатами перевірки складено акт від 06.10.2025 №46390/Ж5/10/36/07/ НОМЕР_1 . В акті зазначено, що позивачка порушила вимоги частини першої статті 21 і частини четвертої статті 24 КЗпП України, оскільки допустила до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та без повідомлення територіального органу ДПС про прийняття працівника на роботу. Відповідач наголошує, що під час перевірки ОСОБА_2 виконував обов`язки продавця. Зокрема, 03.10.2025 він здійснив продаж мобільного телефону НОМЕР_2 вартістю 4 000,00 грн, прийняв кошти, видав товарний чек, а надалі здійснив повернення товару та коштів. На товарному чеку в графі «Підпис продавця» містився відбиток штампа ФОП ОСОБА_1 . У первинних поясненнях ОСОБА_2 зазначив, що його робочий час триває з 10:00 до 19:00, до функціональних обов`язків входять проведення розрахунків і консультування покупців, а безпосереднім керівником є ФОП ОСОБА_1 . На думку відповідача, наведені обставини підтверджують виконання ОСОБА_2 трудової функції продавця, дотримання визначеного роботодавцем режиму робочого часу, підпорядкованість позивачці та фактичний допуск до роботи без належного оформлення трудових відносин. Оскільки ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку третьої групи, за порушення, передбачене абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України, до неї підлягало застосуванню попередження, а не штраф. Відповідач заперечує проти доводів позивачки щодо неможливості застосування відповідальності на підставі акта фактичної перевірки ДПС. Зазначає, що процедура застосування відповідальності регулюється Порядком №509, чинна редакція пункту 2 якого передбачає можливість винесення попередження на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, під час якої виявлено порушення законодавства про працю. Щодо дотримання процедури розгляду справи відповідач зазначив, що 29.10.2025 направив позивачці повідомлення про початок адміністративного провадження, роз`яснив її права та запропонував подати пояснення, заперечення і докази до 10.11.2025. Розгляд справи було призначено на 12.11.2025. 12.11.2025 від позивачки надійшла заява про відкладення розгляду справи. У зв`язку із цим відповідач переніс розгляд на 26.11.2025, про що повідомив позивачку запрошенням від 19.11.2025. Представник позивачки подав заперечення від 12.11.2025 та додаткові пояснення від 20.11.2025. Вказані документи були долучені до матеріалів адміністративного провадження та враховані під час його вирішення. За результатами розгляду матеріалів перевірки, пояснень і заперечень позивачки 01.12.2025 винесено попередження №46390/ТД-ДПС/ПР-269. Відповідач також зазначає, що акт фактичної перевірки Головного управління ДПС у Київській області позивачкою в судовому порядку не оскаржено, а тому вважає його чинним і законним. На думку відповідача, акт перевірки є самостійною передбаченою Порядком №509 підставою для винесення попередження.
У додаткових поясненнях представник позивачки повідомив, що постановою Головного управління ДПС у Київській області від 30.10.2025 №3240/10-36-07-08 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 163-15 КУпАП та накладено штраф у розмірі 3 400,00 грн. Зазначену постанову позивачка оскаржила до Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2026 у справі №359/13950/25 позов ОСОБА_1 задоволено, постанову про адміністративне правопорушення від 30.10.2025 №3240/10-36-07-08 визнано протиправною та скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. Представник позивачки зазначає, що вказане судове рішення ухвалене за результатами оцінки матеріалів тієї самої фактичної перевірки від 03– 06.10.2025. У рішенні Бориспільський міськрайонний суд установив, що контролюючим органом не надано належних і допустимих доказів того, що в торговельному місці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювала господарську діяльність саме ФОП ОСОБА_1 . Судом також установлено, що єдиними доказами зв`язку торговельного місця з позивачкою були первинні пояснення ОСОБА_2 і товарний чек, відбиток штампа на якому мав якість, що не давала можливості достовірно встановити його зміст. Пояснення безпосередньо у ОСОБА_1 під час перевірки не відбиралися. Водночас договір оренди нежитлового приміщення від 04.03.2024, укладений між Бориспільським районним споживчим товариством та ФОП ОСОБА_3 , а також пояснення ОСОБА_2 від 12.11.2025 спростовують висновок про те, що саме ОСОБА_1 здійснювала господарську діяльність у відповідному торговельному місці. На думку представника позивачки, установлені Бориспільським міськрайонним судом обставини підтверджують недоведеність причетності ФОП ОСОБА_1 до торговельного місця та відсутність доказів існування трудових відносин між нею і ОСОБА_2 .
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
03.10.2025 посадовими особами Головного управління ДПС у Київській області проведено фактичну перевірку торговельного місця « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
За результатами перевірки складено акт від 06.10.2025 №46390/Ж5/10/36/07/1978902621, у якому, серед іншого, зазначено про фактичний допуск ФОП ОСОБА_1 до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору та без повідомлення органу ДПС про прийняття працівника на роботу.
28.10.2025 матеріали фактичної перевірки надійшли до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.
29.10.2025 відповідач повідомив позивачку про початок адміністративного провадження щодо застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 265 КЗпП України, запропонував надати пояснення, заперечення та докази й повідомив про розгляд справи 12.11.2025.
У зв`язку з поданням позивачкою заяви про відкладення розгляду справи її розгляд було перенесено на 26.11.2025. Представником позивачки подано заперечення від 12.11.2025 та додаткові пояснення від 20.11.2025.
01.12.2025 першим заступником начальника Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Харченком А.М. винесено попередження №46390/ТД-ДПС/ПР-269.
Не погоджуючись із попередженням та вважаючи його протиправним, позивачка звернулася до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати визначену цією угодою роботу, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату та забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи.
Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою.
За приписами частини четвертої статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення відповідного органу ДПС про прийняття працівника на роботу.
Частиною першою статті 259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами і фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.
За вказане порушення застосовується штраф у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати за кожного працівника, стосовно якого вчинено порушення, а до юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої–третьої груп, застосовується попередження.
Згідно із частиною четвертою статті 265 КЗпП України штрафи накладаються центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються уповноваженими посадовими особами Держпраці та її територіальних органів, зокрема, на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлено порушення законодавства про працю.
Згідно з пунктом 3 Порядку №509 справа розглядається у 45-денний строк із дня, наступного за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, визначених пунктом 2 цього Порядку.
Про дату одержання відповідних документів уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкта господарювання не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання.
Пунктом 4 Порядку №509 передбачено, що під час розгляду справи уповноважена посадова особа досліджує отримані документи та вирішує питання щодо наявності підстав для застосування відповідальності.
З наведеного нормативного регулювання вбачається, що акт фактичної перевірки ДПС може бути юридичною підставою для відкриття органом Держпраці адміністративного провадження та застосування відповідальності, передбаченої статтею 265 КЗпП України.
Тому доводи позивачки про те, що Держпраці взагалі не мало права винести попередження на підставі акта фактичної перевірки ДПС, є необґрунтованими.
Визнання нечинною постанови Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №823 не позбавляє органи Держпраці повноважень застосовувати відповідальність за порушення законодавства про працю, виявлені податковим органом під час фактичної перевірки.
Такі повноваження випливають безпосередньо зі статей 259 та 265 КЗпП України, а порядок їх реалізації визначений Порядком №509.
Вказане відповідає висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 17.04.2024 у справі №560/3981/23, згідно з яким орган Держпраці має повноваження застосовувати відповідальність за порушення законодавства про працю, виявлені податковим органом під час фактичної перевірки та зафіксовані в акті такої перевірки.
Водночас передбачена пунктом 2 Порядку №509 можливість використання акта ДПС не означає, що сам факт отримання такого акта безумовно підтверджує наявність складу порушення та звільняє Держпраці від обов`язку дослідити викладені в ньому відомості.
Акт перевірки є джерелом доказової інформації, а не рішенням, яке має для органу Держпраці наперед установлену силу.
Орган Держпраці під час розгляду справи повинен установити факт допуску конкретної особи до роботи, визначити роботодавця, з`ясувати характер відносин між ними та перевірити, чи містять установлені обставини ознаки трудових відносин.
Тому посилання відповідача на те, що акт фактичної перевірки не був самостійно оскаржений позивачкою, не доводить правомірності оскаржуваного попередження.
Акт перевірки не є рішенням суб`єкта владних повноважень, яке саме по собі породжує для особи правові наслідки. Відсутність окремого судового оскарження акта не позбавляє суд повноважень оцінити його належність, допустимість, достовірність та достатність як доказу у спорі про правомірність рішення, прийнятого на підставі такого акта.
Вирішальним у цій справі є не питання про наявність у відповідача абстрактного повноваження винести попередження за актом ДПС, а питання про те, чи доведено, що саме ФОП ОСОБА_1 допустила ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудового договору.
Акт перевірки містить посилання на пояснення ОСОБА_2 , товарний чек із відбитком штампа та обставини продажу ним мобільного телефону.
Однак наведені докази повинні оцінюватися у сукупності з іншими матеріалами, зокрема, документами щодо права користування торговельним місцем, подальшими поясненнями ОСОБА_2 та запереченнями позивачки.
У додатку до наказу про проведення перевірки зазначено торговельне місце « ІНФОРМАЦІЯ_1 », але відсутні відомості, які дозволяють однозначно ідентифікувати ФОП ОСОБА_1 як суб`єкта, що здійснює в ньому господарську діяльність.
В матеріалах справи відсутній договір оренди, суборенди або інший документ, який би підтверджував право ФОП ОСОБА_1 користуватися частиною приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Натомість позивачкою подано договір оренди нежитлового приміщення від 04.03.2024, укладений між Бориспільським районним споживчим товариством і ФОП ОСОБА_3 .
За цим договором саме ФОП ОСОБА_3 передано частину приміщення №100 загальною площею 7 кв.м за адресою проведення перевірки. 
Відповідач не надав доказів недійсності цього договору, його припинення або передачі приміщення в користування позивачці.
Отже, об`єктивні документальні відомості щодо користувача торговельного місця вказують на іншу фізичну особу-підприємця — ОСОБА_3 .
Первинні пояснення ОСОБА_2 , у яких роботодавцем зазначена ОСОБА_1 , не можуть оцінюватися відокремлено від подальших пояснень цієї особи та інших матеріалів справи.
У поясненнях від 12.11.2025 ОСОБА_2 зазначив, що працює у ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не знає та будь-яких трудових відносин із нею не мав.
Наявність двох суперечливих за змістом пояснень покладала на відповідача обов`язок усунути такі суперечності до прийняття рішення.
Однак матеріали справи не містять відомостей про повторне опитування ОСОБА_2 відповідачем, перевірку належності торговельного місця, витребування договору оренди, установлення особи, яка виплачувала ОСОБА_2 винагороду, визначала графік його роботи, забезпечувала товаром та здійснювала контроль за виконанням ним обов`язків.
Відбиток штампа на товарному чеку також не є достатнім доказом наявності трудових відносин між позивачкою та ОСОБА_2 .
Сам факт знаходження штампа певного підприємця у торговельному місці не підтверджує, що цей підприємець є користувачем відповідного приміщення та роботодавцем усіх осіб, які в ньому перебувають.
Крім того, у рішенні Бориспільського міськрайонного суду від 13.03.2026 у справі №359/13950/25 зазначено, що якість відбитка штампа на товарному чеку не дозволяє достовірно встановити його зміст.
Пояснення безпосередньо у ОСОБА_1 під час фактичної перевірки не відбиралися. Наказ, направлення та акт перевірки під час її проведення їй не вручалися. Докази її фактичної присутності в торговельному місці або здійснення нею управління діяльністю ОСОБА_2 відсутні.
Відповідач посилається на те, що ОСОБА_2 виконував функції продавця, мав визначений графік роботи з 10:00 до 19:00, проводив розрахунки та консультував покупців.
Наведені обставини дійсно можуть свідчити про наявність трудових відносин між ОСОБА_2 та певним роботодавцем. Однак вони не дають відповіді на питання, хто саме був таким роботодавцем.
Для застосування до ФОП ОСОБА_1 відповідальності недостатньо встановити лише те, що ОСОБА_2 виконував функції продавця. Необхідно довести, що саме позивачка допустила його до роботи, визначала умови та режим праці, надавала робоче місце, виплачувала або повинна була виплачувати винагороду та мала можливість контролювати виконання роботи.
Такі докази в матеріалах справи відсутні.
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 06.03.2025 у справі №260/4202/24 не змінює цього висновку.
У зазначеній справі Верховний Суд оцінював правовідносини, в яких було встановлено фактичне виконання працівниками роботи на користь конкретного суб`єкта господарювання та зроблено спробу обґрунтувати такий допуск договором про співпрацю й обмін персоналом.
Натомість у справі, що розглядається, спірним є саме визначення особи роботодавця. Позивачка не стверджує, що ОСОБА_2 працював у неї на підставі цивільного договору чи договору про співпрацю. Вона повністю заперечує будь-які правовідносини з ним, а надані документи вказують на здійснення господарської діяльності в торговельному місці іншою особою — ФОП ОСОБА_3 .
Отже, фактичні обставини справи №260/4202/24 та цієї справи не є тотожними.
Суд враховує також рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13.03.2026 у справі №359/13950/25, яким скасовано постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, прийняту за результатами тієї самої фактичної перевірки.
Вказаним рішенням установлено, що матеріали перевірки не містять належних і допустимих доказів здійснення господарської діяльності у торговельному місці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » саме ФОП ОСОБА_1 .
Зазначене рішення також містить оцінку договору оренди, укладеного з ФОП ОСОБА_3 , пояснень ОСОБА_2 та товарного чека.
Навіть незалежно від вирішення питання про преюдиційність установлених у справі №359/13950/25 обставин, подані разом із додатковими поясненнями документи є письмовими доказами у цій справі та підлягають оцінці в сукупності з іншими матеріалами.
Відповідач не навів переконливих мотивів, із яких договір оренди приміщення та пояснення ОСОБА_2 від 12.11.2025 повинні бути відхилені. Оскаржуване попередження також не містить детального аналізу цих доказів та пояснення, чому перевагу надано суперечливим первинним поясненням ОСОБА_2 .
Щодо доводів позивачки про недотримання процедури адміністративного провадження відповідачем суд зазначає, що повідомлення про початок адміністративного провадження направлено позивачці 29.10.2025, розгляд справи переносився з 12.11.2025 на 26.11.2025, а заперечення від 12.11.2025 та додаткові пояснення від 20.11.2025 були прийняті відповідачем.
Тому матеріалами справи не підтверджується, що позивачка була повністю позбавлена можливості взяти участь у процедурі винесення попередження та подати свої докази.
Водночас забезпечення формальної можливості подати заперечення не є достатнім. Суб`єкт владних повноважень повинен не лише прийняти пояснення особи, а й реально дослідити їх, надати оцінку доданим доказам та відобразити мотиви їх прийняття або відхилення у своєму рішенні.
Попри те, що позивачка повідомила про належність торговельного місця іншому підприємцю, подала договір оренди та заперечила трудові відносини з ОСОБА_2 , відповідач не здійснив додаткової перевірки цих обставин і не навів належних мотивів їх відхилення.
У зв`язку із цим оскаржуване попередження не відповідає критерію обґрунтованості, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України.
З урахуванням установлених обставин та наведеного нормативного регулювання суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності оскаржуваного попередження, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Матеріали справи містять докази сплати судового збору на суму 2422,40 грн.
З огляду на те, що адміністративний позов задоволено, слід стягнути на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 2422,40 грн.
Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування попередження, – задовольнити;
Визнати протиправним та скасувати попередження № 46390/ТД-ДПС/ПР-269 01.12.2025 року першого заступника начальника Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці Харченко А. М. відносно ФОП ОСОБА_1 щодо порушення законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена абзацом 2 частиною 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України;
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.