ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
 
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
 
вул. Івана Ступака, 25, м. Фастів, Київська область, 08500, тел. (04565) 6-17-89, 
e-mail: inbox@fs.ko.court.gov.ua, web: https://fs.ko.court.gov.ua, код ЄДРПОУ 26539699

2/381/1254/26
381/893/26 
Заочне Рішення
Іменем України

19 серпня 2026 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Папруги А.С., розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами,-

Встановив:

В провадженні Фастівського міськрайонного суду Київської області перебуває справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (далі, позивач) до ОСОБА_1 (далі, відповідач) про стягнення заборгованості за договорами.
03 березня 2026 року Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області зазначена позовна заява залишена без руху та наданий строк для усунення недоліків, зокрема, для надання доказів надсилання відповідачу на його зареєстровану адресу проживання копій поданих до суду документів, листом з описом вкладення або доказів надсилання до Електронного кабінету відповідача поданих до суду документів.
09 березня 2026 року через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків, що стали підставою для залишення позовної заяви без руху.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі, вирішено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Також задоволено клопотання позивача та витребувано від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію: - чи видавалась ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) банківська картка № НОМЕР_2 ; докази зарахування на банківську картку № НОМЕР_2 кредитних коштів у сумі 12 000,00 грн., які 27.11.2021 були на неї перераховані.
На виконання ухвали суду про витребування доказів, витребувані докази були надані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» повністю, а саме надано: - інформацію про те, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) Банком було емітовано платіжну картку № НОМЕР_3 ; 27.11.2021 на картку № НОМЕР_3 було зарахування коштів у сумі 12 000,00 грн.; ідентифікаційні дані власника картки; контактні дані.
Також, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано виписку за договором б/н по банківській картці № НОМЕР_3 за період із 27.11.2021 по 01.12.2021.
В судове засідання позивач, будучи належним чином повідомленим про час і дату проведення судового засідання, не з`явився, в прохальній частині позову позивач просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримують, просив позов задовольнити, у випадку неявки відповідача не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
З урахуванням того, що судом не визнавалась обов`язковою явка представників позивача, керуючись приписами частини 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити судове засідання без участі представників позивача.
В судове засідання відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і дату проведення судового засідання, повторно не з`явився, конверти з ухвалою про відкриття провадження, із судовою повісткою повернулися без вручення із зазначенням працівником поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подав, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Як передбачено п. 2 ч . 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України).
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Також згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду.
З огляду на наведене, відповідач вважається повідомленим належним чином про час і дату проведення судового засідання, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.
За згодою позивача суд ухвалює рішення за правилами заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Ознайомившись зі змістом позову та дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд вважає встановленими наступні обставини справи.
Так судом встановлено, що в листопаді 2021 року та в січні 2022 року відповідачем, як позичальником були укладені кредитний договір про споживчий кредит та договір позики з різними кредиторами.
Зокрема, 27 листопада 2021 року відповідачем укладений договір про споживчий кредит № 3809250, з додатками з товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН».
27 січня 2022 року відповідачем укладений договір позики № 555162760352002, з додатками з товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ».
Зазначені вище договори містять погоджені сторонами умови щодо надання грошових кошів в борг на визначений в договорах строк, необхідності їх повернення та сплати процентів, комісій.
Зокрема, судом встановлено, що 27 листопада 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит (індивідуальна частина) № 3809250, з додатками (а. с. 48-54).
Згідно пунктів 1.2 договору сума кредиту становить 12 000 гривень, кредит наданий на строк 30 днів.
Згідно пункту 1.5.1 договору комісія за надання кредиту – 0.00 гривень, що становить 0.00 % від суми позики.
Згідно пункту 1.5.2 договору проценти за користування кредитом становлять 36 гривень, які нараховуються за ставкою 0,01 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Згідно пункту 1.6 договору, стандартна (базова) процентна ставка становить 5 %.
Також, підпунктом 2.3.1.1. договору визначено умови пролонгації строку кредитування на пільгових умовах, з яких вбачається, що позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчиняти дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту.
Умови пролонгації строку кредитування на стандартних (базових) умовах передбачені п. п. 2.3.1.2. договору, де зазначено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у зазначений спосіб загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.
Вказаний договір з додатками підписаний позичальником з використанням електронного підпису.
До матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують факт надання грошових коштів в борг відповідачу у сумі 12 000 гривень.
Зокрема, для підтвердження факту надання грошових коштів в борг позивачем надано квитанцію № 1835401373 від 27.11.2021 (а. с. 62).
Також, з наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації вбачається, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) було емітовано платіжну картку № НОМЕР_3 , за період з 27.11.2021 по 01.12.2021 було зараховано платіж у сумі 12 000 гривень, що відповідає сумі, зазначеній в договорі про споживчий кредит (індивідуальна частина) № 5076780 від 27.11.2021.
Відповідач своїх зобов`язань щодо повернення тіла кредиту за користування кредитом не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість.
Для визначення розміру заборгованості за тілом кредиту і процентами надано відомість про щоденні нарахування і погашення, згідно з якою залишок заборгованості за тілом 6 215,62 гривні, заборгованість за процентами – 0 гривень; (а. с. 63-64). 
Відповідач обставин щодо укладення договору, погодження його умов та отримання грошових коштів в борг у сумі 12 000 гривень не заперечує.
Доказів повного погашення заборгованості не надав, як не надав і іншого розрахунку суми заборгованості, відмінного від розрахунку позивача.
Далі, 27 січня 2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 555162760352002, з додатками (а. с. 17-19, 28, 66).
Згідно пунктів 1.1, 1.1.1 договору сума кредиту становить 6 000 гривень, строк користування кредитом – 30 днів, знижена процента ставка – 1,75 % в день, стандартна процента ставка – 2,60 % в день.
Стандартна процентна ставка застосовується у випадку, якщо сума позики і проценти не будуть погашеними пізніше, ніж на наступний день користування позикою, тобто застосування цієї ставки має ретроактивний характер.
Згідно пункту 2.3 договору, позивака надається шляхом погашення заборгованості за раніше укладеним договором позики між сторонами зобов`язання. 
Вказаний договір з додатками підписаний позичальником з використанням електронного підпису.
Згідно доводів позивача, відповідач своїх зобов`язань щодо повернення тіла кредиту, сплати процентів не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 14 112,60 гривні, що включає заборгованість за основною сумою боргу – 6 000 гривень; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 8 112,60 гривень (а. с. 65-66).
Далі, матеріалами справи підтверджується, що між первісними кредиторами та позивачем у справі були укладені договори факторингу, набувачем за якими є позивач, який, відповідно, набув права кредитора в наведених вище кредитних зобов`язаннях.
До матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії договорів факторингу № 24-07/2024, № 18/12-2023 та витяги з реєстрів боржників, за якими передано право вимоги.
Зі змісту зазначених договорів слідує, що первісні кредитори ТОВ «Мілоан», ТОВ «КИЇВСЬКА ТОРГОВО-ІНВЕСТИЦІЙНА КОМПАНІЯ» передали право вимоги до ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС».
Встановивши зазначені обставини, суд вважає, правовідносини сторін спору урегульовані наступними правовими нормами.
Зокрема, згідно приписів пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно приписів частини 1, 2, 4 статті 201 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Згідно приписів частини 1 статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно приписів частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно приписів абзацу 1, 2 частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно приписів частини 2 цієї статті, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно приписів частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. 
Зміст процитованих вище правових норм свідчить про те, що правочин, в тому числі й договір, є законодавчо визначеною підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків. 
Формою правочину є усна, або письмова, специфічним видом якої є електронна форма правочину.
При цьому, для дотримання письмової, в тому числі й електронної форми правочину, є наявність підпису сторін. 
Далі, згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно приписів частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно приписів частини 2 статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно приписів абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно приписів частини 1 статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. 
Далі, згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Враховуючи зміст наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем у справі надані належні та допустимі докази щодо укладення договору у спосіб, передбачений ЦК України та погодження істотних умов цього договору. 
Тому, з урахуванням презумпції правомірності правочину та відсутності в суду даних про його нікчемність, суд приходить до висновку, що кредитний договір та договір позики були укладені та вони є регуляторами спірних правовідносин сторін.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно приписів частини 1 статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики. 
Згідно приписів частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно приписів частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Далі, згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З урахуванням викладеного, суд констатує, що у передбачений законом спосіб, між відповідачем, як позичальником, та первісними кредиторами були укладеними вищевказані договори та погоджені умови цих договорів.
Відповідачем не спростовано обставини укладення цих договорів та погодження їхніх умов.
Тому, враховуючи дію презумпції правомірності правочинів, суд вважає, що зазначені вище договори є підставою виникнення прав та обов`язків у відповідача, як позичальника, в тому числі й обов`язку повернути тіло кредиту (позики), сплатити проценти.
Далі, згідно приписів пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно приписів частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Зміст наведених правових норм свідчить про те, що договір є підставою для виникнення прав та обов`язків, правомірність договору, як двостороннього правочину презюмується, а заміна сторони договору може бути здійснена внаслідок відступлення права вимоги, в тому числі під час укладення договору факторингу.
Проаналізувавши надані позивачем письмові докази, зокрема, копії договорів факторингу, суд приходить до висновку, що до позивача, як нового кредитора, правомірно перейшло право вимоги за вищевказаними договорами та, за відсутності доказів повного виконання умов зазначених договорів позичальником, ТОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», як новий кредитор, має право вимагати стягнення заборгованості. 
Суд погоджується з доводами позивача про необхідність стягнення на його користь з відповідача заборгованості за договором про споживчий кредит (індивідуальна частина) № 3809250 від 27 листопада 2021 року.
Суд, перевіривши розрахунок заборгованості за договором № 3809250, прийшов до висновку про його правильність, при цьому врахувавши, що відповідач іншого розрахунку заборгованості, як і доказів її погашення не надав.
Отже, позовні вимоги є доведеними в цій частині та підлягають задоволенню.
Визначаючи розмір заборгованості за договором позики № 555162760352002 від 27 січня 2022 року, суд виходить з наступного.
Позивач не заявляв клопотання про витребування інформації про рух коштів за період часу, що відповідає даті укладення договору № 555162760352002 від 27 січня 2022 року.
Так, в силу положень пункту 2.3 договору позики, позика позичальнику надається шляхом погашення позикодавцем заборгованості за раніше укладеним договором позики між сторонами зобов`язання. 
Враховуючи принцип свободи договору та дію презумпції правомірності правочинів, суд вважає, що такий спосіб виникнення грошового зобов`язання з обов`язком позичальника сплачувати проценти є легітимним та відповідає умовам частини 1 статті 1053 ЦК України. 
Суд зауважує, що в силу приписів статті 13, 81 ЦПК України, суд не збирає докази з власної ініціативи. 
Отже, суд констатує виникнення у позичальника обов`язку погасити суму позики та сплатити проценти.
До матеріалів справи долучений довідка первісного кредитора за договором позики, згідно з яким в межах визначеного 30-денного строку кредитування проценти були нараховані за ставкою 1,75 % у загальній сумі 3 156,30 гривень. Після цього нарахування процентів здійснювалось до 28 лютого 2022 року за ставкою 2,6 % (а. с. 46-47).
При цьому, зі змісту зазначеної довідки слідує, що відповідач здійснював погашення заборгованості, зокрема, ним були здійснені платежі на загальну суму 1 257 гривень (197 гривень + 90 гривень + 250 гривень + 220 гривень + 270 гривень + 120 гривень + 110 гривень). Зазначені платежі здійснені після закінчення строку кредитування. 
Визначаючи розмір заборгованості за процентами, суд акцентує увагу на тому, що нарахування процентів здійснюється виключно в межах строку кредитування (строку користування позикою) за правилами статті 1048 ЦК України, після закінчення цього строку – за правилами частини 2 статті 625 ЦК України, вже не яка плата за правомірне користування коштами, а як захід відповідальності. 
Суд констатує, що сторонами зобов`язання був погодженим 30-денний строк користування позикою, доказів пролонгації відповідного строку матеріали справи не містять.
Як зазначалося вище, в межах цього строку були нараховані проценти у сумі 3 156,30 гривень. 
При цьому, позивач нараховує проценти і поза межами цього строку, посилаючись на приписи статті 1050, 1054 ЦК України, однак, суд вважає, що вказані правові норми не є застосовними до відносин щодо нарахування процентів за користування позикою, при цьому, вимоги про стягнення процентів після закінчення строку користування позикою, саме як заходу відповідальності згідно частини 2 статті 625 ЦК України позивачем не заявлені та в силу приписів статті 13 ЦПК України судом не розглядаються.
Отже, враховуючи вище наведене, проценти мають бути нарахованими в межах строку дії договору позики у сумі 3 156,30 гривень. 
При визначені розміру заборгованості за проценти, суд враховує здійснені позичальником платежі після закінчення строку користування позикою у сумі 1 257 гривень.
Тому, розмір заборгованості за процентами становить 1 899,30 гривень (3 156,30 гривень – 1 257 гривень). 
Загальний розмір заборгованості за договором позики становить 7 899,30 гривень (6 000 гривень + 1 899,30 гривень).
Загальний розмір заборгованості за двома договорами становить 14 114,92 гривні (6 215,62 гривні + 7 899,30 гривень).
Далі, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь компенсацію понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 13 000 гривень.
Для підтвердження факту професійної правничої допомоги і її обсягу до справи долучені – копія договору про надання професійної правничої допомоги № 02-07/2024, укладеного з АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС», заявка на надання юридичної допомоги № 776 від 01.01.2026 у та витяг з акту № 27 про надання юридичної допомоги від 30.01.2026 (а. с. 67-69, 73, 74).
Аналізуючи наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.
Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно вимог статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19т а від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), постанови Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 369/10907/22 (провадження № 61-16010св23), від 01 травня 2024 року у справі № 557/174/23 (провадження № 61-15995св23).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Враховуючи обсяг наданої правничої допомоги, типовий характер спору та факт часткового задоволення позовних вимог, суд вважає, що існують підстави для зменшення розміру відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5 000 гривень. 
У відповідності до приписів статті 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки позовні вимоги задоволені на 69 % від первинно заявлених, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 837,05 гривень.
Враховуючи наведене вище, керуючись приписами статті 11, 16, 201, 204, 205, 207, 610, 611, 626, 629, 638, 640, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, статті 3, 5, 10-12 Закону України «Про електронну комерцію», статті 4, 12, 81, 141, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України, - 

Ухвалив:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість за договором про споживчий кредит (індивідуальна частина) № 3809250 від 27 листопада 2021 року у сумі 6 215,62 гривень, що складається з 6 215,62 гривень - заборгованість за основною сумою боргу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» заборгованість за договором позики № 555162760352002 від 27 січня 2022 року у сумі 7 899,30 гривень, з них: 6 000 гривень – заборгованість за тілом позики, 1 899,30 гривень – нараховані проценти.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» 5 000 гривень, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» 1 837,05 гривень, як компенсацію витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС», ЄДРПОУ 42640371, місцезнаходження: м. Київ, вул. Ґедройця Єжи, буд. 6, офіс 521.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.