Справа № 463/652/26 Головуючий у 1 інстанції: Боброва Ю.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/494/26 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 липня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
при секретарі: І.І.Попенко
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 04 лютого 2026 року у справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Західного апеляційного господарського суду, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в: 

26.01.2026 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до суду з позовом до Західного апеляційного господарського суду, Держави України в особі Державної казначейської служби України, в якому просило стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на користь позивача кошти в сумі 10 009 164 грн, з яких 9 164 грн матеріальної шкоди та 10 000 000 грн моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій суддів Західного апеляційного господарського суду, що спричинило приниження ділової репутації Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича. 
Оскаржуваною ухвалою відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі в частині позовних вимог Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Західного апеляційного господарського суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Справу за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - передано за територіальною підсудністю на розгляд Печерського районного суду м. Києва (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).
Ухвалу суду оскаржило Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича.
Вважає її незаконною, необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неправильним встановленням обставин, що мають значення для справи. 
У скарзі апелянт зазначив, що оскаржувана ухвала суду не ґрунтується на принципах законності, верховенстві права, постановлена без дотримання положень Конституції України, а тому підлягає скасуванню. Вважає, що, постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині вимог до суддів Західного апеляційного господарського судуз підстав, що такі не підлягають розгляду в судах в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції не роз`яснив в оскаржуваній ухвалі до юрисдикції якого суду віднесено її розгляд. Крім того, суд в оскаржуваній ухвалі не зазначив положень закону, на підставі яких дійшов висновку про відсутність у позивача права на звернення до суду з позовом до Західного апеляційного господарського суду про відшкодування завданої шкоди, чим допустив порушення ст. 55 Конституції України, яка гарантує кожному право на захист порушених прав та свобод людини судом.При цьому вважає, що саме на Личаківський районний суд міста Львова покладено обов`язок по розгляду поданої ним позовної заяви з ухваленням у справі судового рішення, яким би було забезпечено реалізацію гарантованого ст. 56 Конституції України права на відшкодування шкоди, заданої йому органом державної влади. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до вимог чинного закону, є порушенням права на судовий захист, яке згідно ст. 64 Конституції України не може бути обмежене. Апелянт зазначив, що оскаржуваною ухвалою його позбавлено права на судовий захист та відшкодування шкоди, завданої діями суду, чим порушено положення ст.ст. 40, 56 Конституції України. Крім того, судом внаслідок передачі справи на розгляд Печерського районного суду м. Києва не дотримано положень ч. 4 ст. 28 ЦПК України, яка передбачає підсудність справи про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду за вибором позивача. 
Просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У засіданні суду апеляційної інстанції представник Західного апеляційного господарського суду Горбач Ю.Б. проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Просила залишити ухвалу суду без змін. 
Представник Фермерського господаства Бурки В.В. та інші учасники справи в судове засідання не з`явивились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що стверджується довідками про доставку електронного документу-судової повістки в електронні кабінети. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення Горбач Ю.Б., перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» передбачено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 6 від 12 червня 2009 року «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. 
Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. 
Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя. 
У зв`язку з цим, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних з розглядом по суті, переглядом судових рішень у передбачених процесуальним законам порядках і їх виконання, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено. 
Відповідно до частини 11 статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.
Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.
Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, згідно якої законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.
Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 07.11.2018 року у справі № 454/1980/16-ц.
Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Статтею 28 ЦПК України передбачено випадки, коли позивач має право вибрати підсудність позову, зокрема ч. 4 ст. 28 ЦПК України встановлено, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач - Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулося до суду з позовом до Західного апеляційного господарського суду, Держави України в особі Державної казначейської служби Українипро відшкодування шкоди, який обґрунтовував незаконністю процесуальних дій суддів Західного апеляційного господарського судушляхом ухвалення незаконної постанови від 20 грудня 2023 року у справі № 914/1565/23 в частині стягнення з Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на користь Головного управління Національної поліції у Львівської області 8 054 гривень судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, що спричинило приниження ділової репутації позивача. 
Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировичав частині вимог до Західного апеляційного господарського суду, суд першої інстанції виходив з того, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених під час розгляду конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.При цьому, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалення у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах від 03 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовом Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировичав частині вимог до Західного апеляційного господарського судуна підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, вважаючи, що спір в частині позовних вимог до Західного апеляційного господарського судуне носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість розгляду поданої Фермерським господарством Бурки Віталія Володимировичапозовної заяви у порядку цивільного судочинства.
Передаючи справу в частині позовних вимог Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Держави України в особі Державної казначейської служби України за територіальною підсудністю на розгляд Печерського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, застосував загальні правила підсудності, передбачені ч. 2 ст. 27 ЦПК України, та подав позовну заяву до Личаківського районного суду м. Львова за місцезнаходженням одного з відповідачів - Західного апеляційного господарського суду. Оскільки у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до Західного апеляційного господарського суду відмовлено, суд вважав, що справа підлягає розгляду судом за місцезнаходженням другого з відповідачів, а саме Державної казначейської служби України, місце знаходженням якої є м. Київ, вул. Бастіонна, 6, що відноситься до території Печерського району м. Києва.. 
З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та положенням процесуального закону. 
Враховуючи зареєстроване місцезнаходження відповідача - Державної казначейської служби України (Печерський район м. Києва), вибір позивачем підсудності справи відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України за місцезнаходженням відповідача, виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передачу справи в частині позовних вимог Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Держави України в особі Державної казначейської служби України за територіальною підсудністю на розгляд Печерському районному суду м. Києва, тобто за місцезнаходженням другого відповідача.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для задоволення скарги та скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
у х в а л и в: 

Апеляційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича залишити без задоволення.
Ухвалу Личаківського районного суду міста Львова від 04 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 10 липня 2026 року.

Головуючий:   Н.П. Крайник 

Судді:    Я.А. Левик
М.М. Шандра