Справа № 361/1635/26
Провадження № 2/361/713/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2026 р. м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді Ведмідь Н.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач шляхом використання Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи «Електронний суд» звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №836260178 від 26.01.2022 року в розмірі 32054,84 грн., судовий збір в розмірі 2662,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.
Обґрунтовуючи вимоги позивач вказує, що 26.01.2022 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №836260178, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 26000,00 грн. Проте в подальшому відповідач збільшив суму кредиту, у зв`язку з чим загальна сума становить 29900,00 грн.
Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника за допомогою одноразового ідентифікатора МNV43VS6, у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
28.11.2018 року ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу №28/1118-01. У подальшому до Договору факторингу 1 укладалися Додаткові угоди у тому числі щодо продовження терміну дії Договору факторингу 1.
Первісний кредитор та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на виконання Договору факторингу 1 підписали Реєстр прав вимоги № 175 від 05.05.2022, за яким від первісного кредитора до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі зазначеному у Реєстрі прав вимоги. Враховуючи те, що Реєстр прав вимоги містить інформацію щодо великої кількості позичальників, із зазначенням персональних даних інших фізичних осіб, які не мають відношення до предмета позову, позивачем надано витяг з Реєстру прав вимог, що містить лише дані відповідача та Акт звірки взаємних розрахунків та Протокол узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимоги.
30.10.2023 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» уклали договір факторингу №30/1023-01.
Розділом 2 Договору факторингу 2 визначено, що ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за плату на умовах, визначених цим договором. 
Відповідно до п. 1.3 Договору факторингу 2 під правом вимоги розуміється всі права ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. 
Пунктом. 1.5 Договору факторингу 2 встановлено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за цим договором. Форма вказаного реєстру наведена в додатку № 1 до цього договору. 
Відповідно до п.п. 5.3.3 Договору факторингу 2 ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» має право розпоряджатися Правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати Право вимоги на користь третіх осіб.
ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» на виконання Договору факторингу 2 підписали Реєстр прав вимоги № 1 від 30.10.2023 до Договору факторингу 2, за яким від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» відступлено право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором у розмірі зазначеному у Реєстрі прав вимоги.
11.07.2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» уклали договір факторингу №11/07/25-Е за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі й до відповідача.
Відповідно до Реєстру Боржників № Б/Н від 14.07.2025 за Договором факторингу 3 від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до Позивача перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 32 054,84 грн.
Позивач в позові вказує, що в порушення умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, кредитні кошти не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 32054,84 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту – 28569,34 грн; заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом – 3485,50 грн.
Згідно з ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 19.02.2026 року у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін; задоволено клопотання позивача та витребувано в банка-емітента АТ КБ "ПриватБанк", серед іншого, інформацію щодо платіжної картки на ім`я ОСОБА_1 та рух коштів по ній.
09.04.2026 АТ "ПриватБанк" на виконання вимог ухвали суду від 19.02.2026 направило документи, які витребовував суд (том 2 а.с. 68-69).
16.03.2026 року представник відповідача ОСОБА_2 подала до суду відзив на позовну заяву (а.с. 220-226 т. 1), в якому просила відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.
Обґрунтовуючи відзив, представник зазначила, що відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права вимоги до відповідача та розмір заявленої заборгованості. Зокрема, надані позивачем документи містять суттєві невідповідності щодо дат укладення кредитного договору та договорів факторингу: договір факторингу № 28/1118-01 укладено 28.11.2018 року, тоді як кредитний договір № 836260178 - 26.01.2022 року. Отже, не підтверджено, що зазначеним договором факторингу було передано право вимоги за зобов`язанням, яке виникло лише у 2022 році. Відтак позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт переходу до нього права вимоги до відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
18.03.2026 року представник позивача Сахарова О.І. направила до суду відповідь на відзив (а.с.2-10 т. 2), в якій просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №836260178 від 26.01.2022 року в розмірі 32054,84 грн., яка складається з: 28569,34 – заборгованість по кредиту, 3485,50 грн. – заборгованість по несплаченим відсоткам, а також судовий збір в розмірі 2662,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.
Обґрунтовуючи відповідь на відзив, представник зазначила, що заперечує проти доводів відповідача щодо недоведеності переходу до позивача права вимоги за кредитним договором № 836260178 від 26.01.2022. Зазначила, що договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладений між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», передбачав передачу прав вимоги, які визначалися у відповідних реєстрах, а строк його дії додатковими угодами було продовжено до 31.12.2024.
Позивач вказав, що за умовами зазначеного договору право вимоги переходило до фактора не в момент укладення договору факторингу, а з моменту підписання відповідного реєстру прав вимоги. Зокрема, відповідно до реєстру прав вимоги № 175 від 05.05.2022 до ТОВ «Таліон Плюс» було передано право вимоги за кредитним договором № 836260178 від 26.01.2022, укладеним із відповідачем, на суму 28 855,04 грн. Таким чином, на думку позивача, право вимоги за кредитним договором, укладеним у 2022 році, було передано після його виникнення, а доводи відповідача про те, що договір факторингу від 28.11.2018 передував кредитному договору, не свідчать про відсутність у позивача права вимоги.
Також позивач зазначив, що надалі право вимоги за кредитним договором відповідача було передано ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на підставі договору факторингу № 30/1023-01 від 30.10.2023 та відповідного реєстру прав вимоги № 1 від 30.10.2023, а в подальшому - ТОВ «ФК «Ейс» на підставі договору факторингу № 11/07/25-Е від 11.07.2025, акта приймання-передачі та витягу з реєстру боржників. У зв`язку з цим позивач вважає, що наданими до матеріалів справи договорами факторингу, реєстрами та актами підтверджується безперервний перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача.
Посилаючись, зокрема, на положення статей 203, 638, 1077, 1078 ЦК України та практику Верховного Суду, позивач зазначила, що можливість передачі майбутніх вимог допускається законом за умови їх належної індивідуалізації та визначення порядку їх передачі. Відтак позивач вважає заперечення відповідача необґрунтованими та просить суд їх відхилити, позов задовольнити і стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 32 054,84 грн, а також понесені судові витрати.
24.03.2026 року представник відповідача Нерушко Д.Г. подала до суду заперечення на відповідь на відзив(а.с. 32-38 т. 2), в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник відповідача у запереченнях на відповідь на відзив позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що позивач не довів належного переходу до нього права вимоги, оскільки відповідача не було повідомлено про відступлення права вимоги, як це передбачено умовами кредитного договору та законодавством. Також представник відповідача вказала на відсутність належних доказів фактичного надання відповідачу кредитних коштів, посилаючись на те, що розрахунок заборгованості сам по собі не підтверджує факт перерахування коштів.
Крім того, представник відповідача заперечувала проти використання позивачем Правил надання грошових коштів як доказу погодження відповідачем відповідних умов кредитування, оскільки, на її думку, позивач не довів чинність саме цієї редакції Правил на момент укладення договору та факт ознайомлення з ними відповідача.
Також представник відповідача вважала умови кредитування несправедливими та надмірно обтяжливими, посилаючись на значний розмір реальної річної процентної ставки та процентної ставки, яка застосовується у разі невиконання зобов`язань, а також на положення Закону України «Про споживче кредитування» у редакції зі змінами, внесеними Законом України № 3498-ІХ. На цій підставі просила визнати нараховані проценти неспівмірними та такими, що підлягають перегляду або зменшенню.
Окремо представник відповідача звернула увагу на те, що один із договорів факторингу, на який посилається позивач, укладений раніше за кредитний договір від 26 січня 2022 року, у зв`язку з чим, на її думку, такий договір не міг бути підставою для переходу права вимоги за спірним кредитним договором. У зв`язку з наведеним представник відповідача вважала позовні вимоги недоведеними та просила відмовити у позові в повному обсязі.
Крім того, до заперечень на відповідь на відзив долучено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу.
26.03.2026 року представник позивача Сахарова О.І. подала до суду додаткові пояснення у справі (а.с. 50-60 т. 2), в яких просила задовільнити позов. 
У додаткових поясненнях представник позивача заперечувала проти доводів відповідача та зазначила, що при укладенні кредитного договору відповідач був ознайомлений із Правилами надання грошових коштів у позику, які відповідно до умов договору є його невід`ємною частиною. Посилалася на те, що Правила були розміщені у відкритому доступі на вебсайті первісного кредитора, а відповідач, укладаючи електронний кредитний договір та підписуючи його одноразовим електронним ідентифікатором, підтвердив ознайомлення з його умовами, Правилами та паспортом споживчого кредиту.
Щодо неповідомлення відповідача про відступлення права вимоги представник позивача зазначила, що така обставина не звільняє боржника від виконання кредитного зобов`язання та не є підставою для відмови у позові. Посилалася на положення статей 516, 517, 629, 1048 - 1050 ЦК України та судову практику, відповідно до якої неповідомлення боржника про заміну кредитора надає йому право виконати зобов`язання первісному кредитору, однак саме по собі не припиняє зобов`язання та не позбавляє нового кредитора права вимагати його виконання. Також представник позивача послалася на постанову Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25 щодо переходу права вимоги за кредитними договорами, укладеними ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
Стосовно розміру заборгованості представник позивача вказала, що її розмір підтверджується наданими до суду розрахунками, реєстрами прав вимоги та платіжними документами, які, на її думку, у сукупності підтверджують факт виникнення та розмір заборгованості. Зазначила, що розрахунки містять відомості про нарахування процентів, погашення заборгованості та залишок боргу, відповідають вимогам законодавства та узгоджуються з іншими доказами у справі.
Щодо нарахування процентів представник позивача зазначила, що їх розмір визначений умовами кредитного договору, з якими відповідач погодився при його укладенні. Посилалася на положення статей 549, 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України та правові висновки Верховного Суду щодо розмежування процентів за користування кредитом і процентів, що нараховуються у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.
При цьому представник позивача заперечувала проти застосування до спірних правовідносин положень частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки, посилаючись на те, що відповідні зміни набрали чинності 24 грудня 2023 року, тоді як кредитний договір між сторонами укладено 26 січня 2022 року. На думку позивача, зазначені положення не мають зворотної дії в часі та не можуть застосовуватися до договору, укладеного до набрання ними чинності.
За результатами викладеного представник позивача просила врахувати подані пояснення, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 836260178 від 26 січня 2022 року у розмірі 32 054,84 грн, з яких 28 569,34 грн - заборгованість за кредитом та 3 485,50 грн - заборгованість за процентами, а також судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В частинах 1,2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно доч.ч.1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Верховний Суд у справі № 234/7159/20 в постанові від 10 червня 2021 року, вирішуючи спір про захист прав споживача та встановлення нікчемності кредитного договору і застосування наслідків його недійсності погодився з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки оспорюваний договір про надання кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20 (провадження № 61-2904св21), від 12 серпня 2022 року у справі № 234/7297/20 (провадження № 61-11504св21), від 31 січня 2024 року у справі № 671/1832/20 (провадження № 61-232св23). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.
Судом встановлено, що 26.01.2022 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір №836260178, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 29900,00 грн., строком на 30 днів, із процентною ставкою в розмірі 0,64 % в день. (а.с. 183-189). 
Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису МNV43VS6) у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Суд звертає увагу, що договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
Згідно п. 5.12 договору, позичальник підтверджує, що:
- отримав від кредитодавця до укладення цього договору інформацію, вимоги надання якої передбачені законодавством України, в тому числі інформацію передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка необхідна для отримання споживчого кредиту, включаючи інформацію, що наведена в Паспорті споживчого кредиту та Правилах;
- повідомлений про те, що обробка персональних даних Позичальника здійснюється на підставі укладення та виконання цього Договору, а також повідомлений про Кредитодавця, як володільця персональних даних Позичальника, склад та зміст зібраних персональних даних, свої прав, визначені Законом України «Про захист персональних даних», мету збору персональних даних та осіб, яким передаються або можуть передаватись персональні дані враховуючи також інформацію про транскордонну передачу персональних даних, про спосіб обробки персональних даних за допомогою програмних засобів Інформаційно-комунікаційної системи Кредитодавця, доступ до якої отримується через мобільні додатки Кредитодавця та через програмне забезпечення партнерів Кредитодавця, яке забезпечує обмін інформацією з Інформаційно-комунікаційною системою Кредитодавця по захищеним каналам зв`язку; 
- інформація надана кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.
Невід`ємною частиною цього Договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надано позичальнику до укладення договору. Уклавши цей Договір, Позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на Сайті Товариства: www.moneyveo.ua. Згідно п. 5.1 договору. (а.с. 180-182 т. 1)
На виконання умов договору №836260178 від 26.01.2022 року відповідачу було надано кредитні кошти шляхом перерахунку на банківську картку НОМЕР_1 , 26.01.2022 в розмірі 26000,00 грн., 18.02.2022 в розмірі 2000,00 грн., 21.02.2022 в розмірі 1000,00 грн., 22.02.2022 в розмірі 900,00 грн., що підтверджується довідками ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (а. с. 176, 177, 178, 179 т. 1).
Згідно з даними довідки АТ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 було емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 на яку було зараховано за період від 26.01.2022 до 27.02.2022 наступні кошти: на суму 26000,00 грн. від 26.01.2022 року, на суму 2000,00 грн. від 18.02.2022 року, на суму 1000,00 грн. від 21.02.2022 року, на суму 900,00 грн. від 22.02.2022 року (а.с. 68,69 т. 2)
Також АТ «ПриватБанк» надано виписку про рух коштів по рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_1 де наявні зарахування грошових коштів та проведені з картки витрати.
Позивач в позові вказує, що в порушення умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, кредитні кошти не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 32054,84 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту - 28569,34 грн; заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 3485,50 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.
Доказів повернення відповідачем отриманих кредитних коштів у повному обсязі матеріали справи не містять.
Отже, суд вважає доведеним факт укладення між відповідачем та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» кредитного договору № 836260178 від 26.01.2022 року.
Щодо доводів представника відповідача про відсутність у позивача права вимоги суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
За договором факторингу відповідно до статті 1077 ЦК України одна сторона передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи.
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» вчинено договір факторингу від 28 листопада 2018року № 28/1118-01.
У договорі факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01 сторони обумовили: клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги,а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження
клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (пункт 2.1);
Фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Разом з правом вимоги до фактора переходять всі інші права та обов`язки клієнта за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги, кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком, та не змінює попередній (пункт 2.2);
Фінансування - належна до сплати клієнту сума грошових коштів, яка вказана у відповідному Реєстрі прав вимог, сплачується Фактором одним платежем протягом (п`яти) банківських днів з моменту підписання сторонами такого реєстру прав вимог, якщо інші умови сторони не погодили шляхом укладання додаткової угоди (пункт 3.1);
Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги (пункт 4.1.); договір може бути змінений повністю або частково за спільною письмовою згодою сторін (пункт 8.4 договору).
У подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткові угоди до договору факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01: 
від 28 листопада 2019 року №19, якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року;
від 31 грудня 2020 року №26, якою викладено договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ«Таліон Плюс» факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01 у новійредакції, строк дії договору продовжено до 31 грудня 2021 року;
від 31 грудня 2021 року №27,продовжено строк дії договору до 31 грудня 2022 року;
від 31 грудня 2022 року №31,якою продовжено строк дії договору до 31 грудня 2023 року;
від 31 грудня 2023 року №32,продовжено строк дії договору до 31 грудня 2024 року.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги від 05 травня 2022 року №175 до договору між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» факторингу від 28 листопада 2018 року №28/1118-01 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача.
Що також підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків та Протоколом узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимоги.
Доводи представника відповідача про те, що договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року укладений раніше кредитного договору від 26.01.2022 року, самі по собі не свідчать про відсутність права вимоги у ТОВ «Таліон Плюс».
Як убачається з умов договору факторингу № 28/1118-01, клієнт зобов`язувався відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.
Строк дії договору факторингу № 28/1118-01 був продовжений додатковими угодами до 31 грудня 2024 року.
05.05.2022 року між сторонами договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 175, до якого включено кредитний договір № 836260178 від 26.01.2022 року.
Таким чином, на момент підписання реєстру прав вимоги № 175 від 05.05.2022 року кредитний договір № 836260178 уже був укладений, а право вимоги за ним існувало.
Відповідно до умов договору факторингу саме з моменту підписання відповідного реєстру відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 836260178 до ТОВ «Таліон Плюс».
У постанові Верховного Суду від 07.01.2026 року у справі № 727/2790/25 розглядалося питання щодо переходу права вимоги за кредитним договором, укладеним ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року.
У зазначеній постанові Верховний Суд виходив з того, що строк дії договору факторингу № 28/1118-01 продовжувався на підставі додаткових угод, а право вимоги переходило на підставі відповідного реєстру прав вимоги.
Вказане узгоджується з умовами договору факторингу № 28/1118-01 та обставинами, встановленими у цій справі.
Отже, суд не приймає доводи представника відповідача про те, що укладення договору факторингу до укладення кредитного договору унеможливлює подальше відступлення права вимоги за таким кредитним договором.
Надалі право вимоги за кредитним договором № 836260178 було передано ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» на підставі договору факторингу № 30/1023-01 від 30.10.2023 року та реєстру прав вимоги № 1 від 30.10.2023 року.
У подальшому 11.07.2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» укладено договір факторингу № 11/07/25-Е, а відповідно до реєстру боржників від 14.07.2025 року право вимоги до відповідача перейшло до позивача.
Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджено набуття ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 836260178 від 26.01.2022 року.
Доводи представника відповідача про неповідомлення відповідача про відступлення права вимоги не є підставою для відмови у позові.
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються.
Неповідомлення боржника про заміну кредитора не припиняє зобов`язання та не позбавляє нового кредитора права вимагати виконання зобов`язання.
Щодо доводів представника відповідача про неналежність Правил надання грошових коштів суд зазначає, що умовами кредитного договору передбачено ознайомлення позичальника з Правилами та погодження з їх умовами.
Кредитний договір підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджує його волевиявлення на укладення договору на визначених у ньому умовах.
Доказів того, що відповідач при укладенні кредитного договору заперечував проти його умов або не був ознайомлений із документами, які відповідно до договору є його невід`ємними частинами, матеріали справи не містять.
Щодо доводів представника відповідача про розмір процентів суд зазначає, що відповідно до статті 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором, якщо інше не встановлено законом.
Позивач просить стягнути з відповідача 3485,50 грн заборгованості за процентами за користування кредитом.
Представником відповідача не надано розрахунку, який би спростовував заявлений позивачем розмір заборгованості за процентами, а також не надано доказів здійснення відповідачем платежів у рахунок погашення заборгованості, які не були враховані позивачем.
Посилання представника відповідача на положення Закону України «Про споживче кредитування» в частині змін, внесених Законом України № 3498-ІХ, не спростовують заявленого позивачем розміру заборгованості за процентами, оскільки кредитний договір між сторонами укладено 26.01.2022 року, тобто до набрання чинності відповідними змінами.
Судом також враховано, що позивачем заявлено до стягнення заборгованість за процентами у розмірі 3485,50 грн, яка включена до загального розміру заборгованості відповідно до наданого розрахунку.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частинами першою та другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів, неналежного виконання ним своїх зобов`язань, розмір заборгованості та набуття позивачем права вимоги за кредитним договором.
Відповідачем належних і допустимих доказів на спростування наведених обставин не надано.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 836260178 від 26.01.2022 року в розмірі 32 054,84 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
Позивач просить стягнути з відповідача 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Представником відповідача заявлено клопотання про зменшення розміру таких витрат.
20 серпня 2025 року Адвокатське бюро «Соломко та партнери» та ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» уклали договір про надання правничої допомоги № 20/08/25-01, та 29.12.2025 року складено акт приймання-передачі наданих послуг (даний акт є невід`ємною частиною до договору про надання правничої допомоги) справ на надання правничої допомоги № 20/08/25-01 від 20.08.2025, згідно якого послуги адвоката становлять 7000,00 грн. 
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи, виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
Вирішуючи питання щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує характер спору, ціну позову, обсяг наданої правничої допомоги, складність справи, кількість та зміст процесуальних документів, поданих представником позивача, а також розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
З урахуванням наведеного суд вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000,00 грн є завищеним та підлягає зменшенню до 4000,00 грн, що відповідає критеріям співмірності та розумності судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 353, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором №836260178 від 26.01.2022 року в розмірі 32054,84 грн., сплачений судовий збір в розмірі 2662,40 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс», ЄДРПОУ 42986956, адреса: 02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, буд. 6, каб. 13.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя        Ведмідь Н. В.