ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року | м. Одеса | Справа № 915/2193/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Принцевської Н.М., Савицького Я.Ф.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2026 року, суддя першої інстанції Ільєва Л.М., повний текст складено та підписано 02.04.2026 року
у справі №915/2193/25
за позовом Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв
до відповідача Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області
про стягнення заборгованості в загальній сумі 294 292 грн 48 коп.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У грудні 2025 року Акціонерне товариство "Миколаївобленерго", м.Миколаїв звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області, в якому просив стягнути з останнього на його користь борг у сумі 294 292 грн 48 коп., як плату за доступ до об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року за договором від 01.09.2023 року №8.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання умов договору від 01.09.2023 року №8 з доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.01.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №915/2193/25, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
23.01.2026 року до Господарського суду Миколаївської області надійшов відзив Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а також витребувати у позивача документи, які зазначені у відзиві.
02.02.2026 року до Господарського суду Миколаївської області надійшло клопотання Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області про витребування доказів, яке обґрунтовано тим, що у межах розгляду цієї справи є необхідність у витребувані у позивача (та/або у третіх осіб, якщо суд визнає за необхідне) доказів, які перебувають у володінні позивача і є необхідними для встановлення обставин справи та перевірки правильності заявленої суми, із зазначенням у клопотанні відповідних документів.
02.03.2026 року до Господарського суду Миколаївської області надійшло клопотання Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області, в якому відповідач просив суд об`єднати справи №915/873/24, №915/882/24, №915/1056/25, №915/2193/25 (та інші аналогічні - за наявності) в одне провадження та вирішити питання про передачу об`єднаного провадження судді, який раніше за інших відкрив провадження у відповідній справі (ч. 8 ст. 173 Господарського процесуального кодексу України).
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 26.03.2026 року відмовлено у задоволенні клопотання Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області про об`єднання позовних вимог.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2026 року у справі №915/2193/25 позов Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області на користь Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м.Миколаїв плату за доступ до об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м.Миколаїв за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року у розмірі 294132 грн 64 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3529 грн 59 коп. В задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв відмовлено.
Частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, здійснивши перевірку розрахунку визначеної позивачем плати за доступ до об`єктів електроенергетики за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року, місцевий господарський суд встановив, що позивачем неправильно визначено розмір плати за доступ до об`єктів електроенергетики за вказаний період. Відтак, попри наявність відповідних умов у договорі від 01.09.2023 року, з урахуванням додаткової угоди від 01.05.2024 року №4, позивачем за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року здійснено нарахування плати за доступ до об`єктів електроенергетики у розмірі 18393 грн 28 коп. на місяць замість погодженої сторонами 18383 грн 29 коп.
Крім того, суд першої інстанції клопотання відповідача про витребування доказів у справі (вх.№1453/26 від 02.02.2026 року) залишив без задоволення на підставі ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Приватне підприємство "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2026 року у справі №915/2193/25 та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм процесуального права та з неправильним застосуванням спеціального матеріального регулювання у сфері доступу до інфраструктури об`єктів електроенергетики.
Зокрема, відповідач зазначає про те, що він у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив і в окремому клопотанні про витребування доказів послідовно зазначав, що не заперечує сам факт існування договірних відносин та обов`язок оплачувати належно і законно нараховану плату, але категорично не погоджується з порядком формування та розміром заявлених нарахувань.
Крім того, відповідачем визначено, що останній прямо посилався на відсутність у матеріалах справи належного деталізованого помісячного розрахунку, відсутність розкриття вихідних даних, невстановленість фактичної кількості опор та кількості користувачів на кожній з них, відсутність доказів належного застосування спеціального регулювання у період дії воєнного стану, а також на ігнорування питання щодо наявності кількох операторів на одних і тих самих опорах і впливу цього фактора на кінцеву суму плати.
Також, на думку апелянта, суд підмінив предмет доказування формальним посиланням на підписаний договір та не перевірив законність саме заявленої до стягнення суми, оскільки предметом доказування у цій справі була не лише наявність укладеного договору, а насамперед правомірність, структура та точний розмір грошової вимоги, заявленої позивачем до стягнення.
Так, скаржник звертає увагу суду на те, що у додатковій угоді №4 зафіксовано 13 опор, що використовуються трьома замовниками, тоді як у рахунках та актах, на які послався позивач і які дослідив суд, уже фігурує 16 таких опор, тобто, позивач фактично заявив плату за іншу, неузгоджену структуру користування об`єктами, ніж та, що міститься в чинному для сторін документі. 
Крім того, скаржник вказує на те, що відмова у витребуванні доказів фактично заблокувала можливість відповідача спростувати позов і поставила сторони у явно нерівне становище, оскільки позивач заявляв суму, побудовану на інформації, доступ до якої мав лише він, а відповідачеві суд відмовив у праві одержати цю інформацію через процесуальний механізм, тому, на думку скаржника, це є порушенням засад змагальності, рівності сторін та обов`язку суду забезпечити повне з`ясування обставин справи.
Відповідач також звертає увагу суду на те, що позов фактично було підтверджено рахунками та актами наданих послуг, підписаними позивачем в односторонньому порядку. Проте, за твердженням апелянта, такі документи не можуть автоматично вважатися безспірним і достатнім доказом саме законності суми нарахувань, якщо інша сторона прямо і детально заперечує проти структури розрахунку, кількості опор, кількості користувачів та підстав формування плати. Водночас, як зазначає відповідач, суд першої інстанції не зіставив односторонні акти і рахунки з усім масивом заперечень відповідача, не витребував технічну та розрахункову основу цих документів.
Так, скаржником вказано на те, що суд не встановив, чому саме доводи відповідача щодо кількості користувачів та переліку опор відхиляються, якими доказами вони спростовані і чому самі по собі договори та рахунки визнані достатніми для стягнення майже всієї заявленої суми. 
Отже, як стверджує відповідач, мотивування суду фактично звелося до двох тез: договори підписані, а позивач помилився лише на 159 грн 84 коп.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2026 року у справі №915/2193/25, вирішено розглянути апеляційну скаргу Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2026 року у справі №915/2193/25 у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
01.06.2026 року через підсистему "Електронний суд" до Південно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м.Миколаїв надійшов відзив, в якому останній просить суд апеляційної інстанції рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2026 року у справі №915/2193/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області без задоволення.
Зокрема, позивач зазначає, що відповідно до додатку №1 (у якому позначені конкретні найменування елементів доступу) два провайдера використовують – 98 елементів; три провайдера використовують 16 елементів. Однак, у додатку №2 позивачем було допущено технічну помилку (опечатку) та вказано помилково не 16 елементів спільного доступу з використанням одних і тих самих елементів трьома замовниками, а 13. 
Так, за твердженням позивача, плату сформовано для 13 елементів, проте по іншим параметрам розрахунки наведені вірні (1785 – 1 замовник; 98 елементів – 2 замовника), тому через недогляд позивача у додатку №2 вказаний розмір оплати 18 383 грн 29 коп., хоча правильним є розрахунок 13 893грн 29 коп.
Таким чином, як стверджує позивач, всі розлогі припущення відповідача з даного приводу (розбіжність між 13 елементів та 16 елементів спільного використання у додатках №1 та №2 до додаткової угоди №4) є фактично уведенням суду в оману щодо обставин справи (спотворенням обставин), оскільки прямо спростовується змістом наявних у справі документів, про що відомо відповідачу, який також підписав як додаток №1, так і додаток №2 до додаткової угоди №4.
Разом із тим, позивач вказує на те, що позивач розподіляв розмір плати залежно від кількості замовників, які спільно використовували елементи доступу, про що був обізнаний відповідач та договір та всі додаткові угоди до нього підписував без зауважень. 
Також, позивачем зазначено, що всі зміни (укладання додаткових угод) укладались з ініціативи саме відповідача, який змінював кількість елементів доступу, що, відповідно, впливало на розмір плати за надані послуги з доступу.
Так, за твердженням позивача, ціна договору є однією з істотних умов договору, а спір щодо ціни договору (плати за доступ), який порушує зараз відповідач, належить до переддоговірних спорів та може мати місце на етапі укладення договору, а не при розгляді судом питання про стягнення з відповідача плати за надані послуги, обсяг яких не оскаржувався.
Щодо доводів відповідача, наведених у апеляційній скарзі, то позивач вказує, що у відзиві на позовну заяву відповідач не ставив під сумнів сам факт користування опорами, зазначеними у договорі (підтверджується змістом відзиву), проте не погоджувався з порядком і розміром плати.
Отже, на думку позивача, у разі, коли відповідач ставив під сумнів кількість використаних ним опор він мав вказати на це у відзиві, за таких обставин позивач надав би до суду першої інстанції докази, що спростовують доводи відповідача, що цілком відповідає принципам змагальності, рівності та диспозитивності. Проте, як стверджує позивач, у суді першої інстанції перелік використовуваних опор не був спірним.
Позивачем встановлено, що відповідач погодився на умови договорів, отримував і отримує послуги з доступу до елементів об`єктів енергетики позивача, проте за них не сплачує та вишукує вигадані підстави для уникнення оплати за договором.
Відзив долучено до матеріалів справи.
Крім того, позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить суд апеляційної інстанції приєднати до матеріалів справи докази підписання відповідачем актів приймання-передавання наданих послуг за даним договором та банківську виписку з оплатами за означеним договором у зв`язку з тим, що у першій інстанції відповідач не заперечував користування опорами, а даними доказами підтверджено, що для відповідача не був спірним факт користування опорами позивача та умови договору відповідачем виконувались.
Щодо вищевказаних додатково поданих доказів, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно правових позицій Верховного суду у складі Касаційного господарського суду, викладених у постановах від 13.04.2021 року у справі №909/722/14 та від 01.07.2021 року у справі №46/603, положення ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Недоведеність таких обставин виключає процесуальні підстави для дослідження апеляційним судом таких додаткових доказів. 
Положення статті 269 Господарського процесуального кодексу України є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.
У висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 року у справі №916/3130/17 та від 18.06.2020 року у справі №909/965/16, від 26.02.2019 року у справі №913/632/17 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Разом з тим, за імперативним приписом ч. 4 ст. 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
З матеріалів справи вбачається, що вказані документи не надавались під час розгляду справи судом першої інстанції, отже, подані позивачем докази, які останній просить долучити до суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції не досліджувались.
Судова колегія наголошує, що нові докази, які наразі позивач просить приєднати до матеріалів справи, подані із порушенням норм Господарського процесуального кодексу, без належного обґрунтування на неможливість подання останніх в порядку, встановленому ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України.
Під час розгляду справи судом першої інстанції, позивач не повідомляв суд про неможливість надання вказаних документів до матеріалів справи, які останній намагається наразі долучити на стадії апеляційного перегляду справи.
Не доведено позивачем і винятковості випадку неможливості подання цього доказу до та/або під час розгляду справи в суді першої інстанції, з урахуванням того, що у сторін, які зацікавлені в позитивному вирішенні справи на свою користь, не було перешкод в представленні суду усіх доказів, які, як вони вважають, підтверджують обґрунтованість їх вимог та заперечень.
Обставини, на які посилається представник скаржника, зводяться до питань його внутрішньої організаційно-господарської діяльності, тобто за своїм характером є суб`єктивними та такими, що залежать лише від його волі. Юридична особа зобов`язана виважено підходити до виконання своїх функцій, вживати заходів щодо належної організації документообігу, у тому числі щодо належної участі у судових провадженнях та дотримання вимог процесуального законодавства.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції а саме ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки таким доказам.
Таким чином, судова колегія не визнає поважними причини неподання до суду першої інстанції таких доказів та відмовляє у їх приєднанні до матеріалів справи.
03.06.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв надійшли уточнення до відзиву на апеляційну скаргу по справі № 915/2193/25, які долучені до матеріалів справи.
Приписи п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначають, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму на 01 січня відповідного року. 
В порядку спрощеного провадження за законом підлягають розгляду малозначні справи, і в даному випадку, єдиним критерієм для такого розгляду є саме ціна позову. 
Судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку справа №915/2193/25 відповідає ознакам малозначної справи за законом, оскільки ціна позову складає 294 292 грн 48 коп.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2026 року у справі №915/2193/25 є законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

01.09.2023 року між Акціонерним товариством "Миколаївобленерго", м. Миколаїв як власником мереж та Приватним підприємством "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області як замовником було укладено договір №8 з доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв, відповідно до п. 1.1 якого замовник замовляє та оплачує, а власник мереж надає право доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв для розміщення технічних засобів електронних комунікацій відповідно до наданої заяви замовника (код згідно ДКПП - 35.13).
Згідно з п. 1.2 договору перелік елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв наданих для доступу (додаток №1), є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 2.1 договору вартість доступу за цим договором з ПДВ (розмір щомісячної оплати) становить 3595 грн на місяць користування, згідно розрахунку розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв (додаток №2), що є невід`ємною частиною цього договору.
Розрахунок розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв здійснюється відповідно до затвердженої Міністерством енергетики та вугільної промисловості Методики визначення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта електроенергетики.
За умовами п. 2.2 договору плата за доступ до елементів інфраструктури об`єкта електроенергетики за поточний період здійснюється з дати укладення договору за поточний місяць. У подальшому плата за доступ здійснюється замовником до кінця поточного місяця на підставі рахунка, який надається власником мереж до 10 числа поточного місяця. Одночасно з рахунком замовнику надається акт виконаних робіт за поточний місяць. Оплата здійснюється замовником на поточний рахунок філії Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв Казанківського району за наступними реквізитами: п/р НОМЕР_2 в АТ КБ "Приватбанк" МФО 326610, ЄДРПОУ 25383442.
Пунктом 2.3 договору визначено, що збільшення кількості опор, задіяних у сумісному підвісі і не врахованих у додатку №1, здійснюється виключно після укладання сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору.
У випадку зменшення кількості використаних опор проводиться коригування вартості послуг з обов`язковим укладанням додаткової угоди (п. 2.4 договору).
Так, пунктом 2.6 договору визначено, що розмір щомісячної плати за доступ не може змінюватись протягом одного року з дня укладання цього договору.
Крім того, пунктом 3.3.2 договору зазначено, що власник мереж має право, зокрема, на своєчасне отримання плати за доступ згідно з умовами договору.
Згідно з п. 3.3.9 договору власник мереж також має право змінювати ставку плати на підставах та у порядку, визначених Методикою визначення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта електроенергетики, затвердженою Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику в електроенергетичному комплексі, та розмір щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв.
Відповідно до п. 3.4.1 договору до обов`язків власника мереж належить, зокрема надавати замовнику право користування опорами ліній електропередач 0,4/10кВ для сумісного підвішування ВОЛЗ (ЛКТ) в порядку та у строки, визначені умовами цього договору.
Пунктом 3.5.1 договору визначено, що замовник має право, зокрема вимагати від власника мереж неухильного виконання умов цього договору.
Згідно з п. 3.6.1 договору замовник зобов`язаний, зокрема, здійснювати оплату на умовах цього договору.
Умовами п. 5.1 договору визначено, що всі суперечки і розбіжності, що виникають в процесі та з підстав виконання цього договору, вирішуються сторонами шляхом переговорів, а при недосягненні згоди внаслідок переговорів - у судовому порядку, визначеному чинним в Україні законодавством.
Так, підпунктами 7.1 та 7.2 договору обумовлено, що останній набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін (у разі їх наявності) та діє протягом одного року. У випадку, якщо за 20 календарних днів до закінчення строку дії цього договору від будь-якої зі сторін не надійде письмової пропозиції про його розірвання, то договір вважається продовженим на той самий строк та на тих самих умовах.
Відповідно до п. 9.1 договору зміни та доповнення до договору можуть бути внесені лише за згодою обох сторін шляхом підписання додаткових угод.
Договір підписано представниками сторін, підписи скріплено печатками.
Додатком №1 до договору є "Перелік елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв наданих до доступу", зі змісту якого сторони погодили загальну кількість елементів інфраструктури (опор) - 365 шт.
Додатком №2 до договору є "Розрахунок розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м.Миколаїв, зі змісту якого сторони дійшли згоди, що договірна ціна послуг за договором з ПДВ становить 3595 грн на місяць (із розрахунку 354 опор, ціни з ПДВ 10 грн (вартість доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м.Миколаїв з одним замовником) на суму з ПДВ 3540 грн, та із розрахунку 11 опор, ціни з ПДВ 5 грн (вартість доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв з двома замовниками) на суму 55 грн).
01.11.2023 року між Акціонерним товариством "Миколаївобленерго", м. Миколаїв як власником мереж та Приватним підприємством "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області як замовником було укладено додаткову угоду №1 від 01.11.2023 року до договору, відповідно до якої сторони домовилися, зокрема про таке:
- пункт 2.1 договору викласти в такій редакції: "2.1. Вартість доступу за цим договором з ПДВ (розмір щомісячної плати) становить 5345 грн на місяць користування, згідно розрахунку розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв (додаток №2), що є невід`ємною частиною цього договору";
- пункт 2.2 договору викласти в такій редакції: "2.2. Оплата здійснюється замовником на поточний рахунок філії Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв Новобузького району за наступними реквізитами: п/р № НОМЕР_3 в ПАТ АБ "Укргазбанк", ЄДРПОУ 23399393";
- викласти додаток №1 та додаток №2 у новій редакції.
Додатком №1 до договору передбачено погодження сторонами загальної кількості елементів інфраструктури (опор) - 540 шт., зокрема кількість опор 1 замовника - 529 шт., кількість опор 2 замовника - 11 шт.
Додатком №2 до договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що договірна ціна послуг за договором з ПДВ становить 5345 грн на місяць (із розрахунку 529 опор, ціни з ПДВ 10 грн (вартість доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв з одним замовником) на суму з ПДВ 5290 грн, та із розрахунку 11 опор, ціни з ПДВ 5 грн (вартість доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв з двома замовниками) на суму 55 грн.
01.02.2024 року між Акціонерним товариством "Миколаївобленерго", м. Миколаїв як власником мереж та Приватним підприємством "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області, як замовником, було укладено додаткову угоду №2 від 01.02.2024 року до договору, відповідно до умов якої сторони домовилися, зокрема, про таке:
- пункт 2.1 договору викласти в такій редакції: "2.1. Вартість доступу за цим договором з ПДВ (розмір щомісячної плати) становить 17825 грн на місяць користування, згідно розрахунку розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв (додаток №2), що є невід`ємною частиною цього договору";
- пункт 2.4 договору викласти в такій редакції: "2.4. Плата за доступ до елементів інфраструктури об`єкта електроенергетики за поточний період здійснюється з дати укладення договору за поточний місяць. У подальшому плата за доступ здійснюється замовником до кінця поточного місяця на підставі рахунка, який надається власником мереж до 10 числа поточного місяця. Одночасно з рахунком замовнику надається акт виконаних робіт за поточний місяць. Оплата здійснюється замовником на поточний рахунок Баштанського РЕМ Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв за наступними реквізитами: п/р НОМЕР_3 в ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК", МФО 320478, ЄДРПОУ 23399393 з 19.10.2023 року";
- викласти додаток №1 та додаток №2 у новій редакції.
Додатком №1 до договору передбачено погодження сторонами загальної кількості елементів інфраструктури (опор) - 1835 шт., зокрема кількість опор 1 замовника - 1730 шт., кількість опор 2 замовника - 105 шт.
Додатком №2 до договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що договірна ціна послуг за договором з ПДВ становить 17825 грн на місяць (із розрахунку 1730 опор, що використовуються одним замовником, ціни з ПДВ 10 грн та суми з ПДВ за місяць 17300 грн, а також 105 опор, що використовуються двома замовниками, ціни з ПДВ 5 грн та суми з ПДВ за місяць 525 грн).
01.05.2024 року між Акціонерним товариством "Миколаївобленерго", м. Миколаїв як власником мереж, та Приватним підприємством "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області як замовником, було укладено додаткову угоду №3 від 01.05.2024 року до договору, сторони домовилися, зокрема про таке:
- пункт 2.1 договору викласти в такій редакції: "2.1 Вартість доступу за цим договором з ПДВ (розмір щомісячної плати) становить 19120 грн на місяць користування, згідно розрахунку розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв (додаток №2), що є невід`ємною частиною цього договору";
- пункт 2.4 договору викласти в такій редакції: "2.4 Плата за доступ до елементів інфраструктури об`єкта електроенергетики за поточний період здійснюється з дати укладення договору за поточний місяць. У подальшому плата за доступ здійснюється замовником до кінця поточного місяця на підставі рахунка, який надається власником мереж до 10 числа поточного місяця. Одночасно з рахунком замовнику надається акт виконаних робіт за поточний місяць. Оплата здійснюється замовником на поточний рахунок Баштанського РЕМ Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв за наступними реквізитами: п/р НОМЕР_3 в ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК", МФО 320478, ЄДРПОУ 23399393 з 19.10.2023 року";
- викласти додаток №1 та додаток №2 у новій редакції.
Додатком №1 до договору передбачено погодження сторонами загальної кількості елементів інфраструктури (опор) - 1968 шт., зокрема кількість опор 1 замовника - 1856 шт., кількість опор 2 замовника - 112 шт.
Додатком №2 до договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що договірна ціна послуг за договором з ПДВ становить 19120 грн на місяць (із розрахунку 1856 опор, що використовуються одним замовником, ціни з ПДВ 10 грн та суми з ПДВ за місяць 18560 грн, а також 112 опор, що використовуються двома замовниками, ціни з ПДВ 5 грн та суми з ПДВ за місяць 560 грн).
01.05.2024 року між Акціонерним товариством "Миколаївобленерго", м. Миколаїв як власником мереж та Приватним підприємством "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області як замовником було укладено додаткову угоду №4 до договору, відповідно до умов якої:
- п. 2.1 договору викласти у новій редакції, згідно з якою вартість доступу за цим договором з ПДВ (розмір щомісячної оплати) становить 18383 грн 29 коп. на місяць користування, згідно розрахунку розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м.Миколаїв (додаток №2), що є невід`ємною частиною цього договору;
- п. 2.4 договору викласти у новій редакції, згідно з якою плата за доступ до елементів інфраструктури об`єкта електроенергетики за поточний період здійснюється з дати укладання договору за поточний місяць. У подальшому плата за доступ здійснюється до кінця поточного місяця на підставі рахунка, який надається власником мереж до 10 числа поточного місяця. Одночасно з рахунком замовнику надається акт виконаних робіт за поточний місяць. Оплата здійснюється замовником на поточний рахунок Баштанського РЕМ за наступними реквізитами: п/р № НОМЕР_3 в ПАТ АБ "УКРГАЗБАНК", МФО 320478, ЄДРПОУ 23399393 з 19.10.2023 року;
- викласти додаток №1 та додаток №2 у новій редакції.
Інші положення договору, які не порушені цією угодою, залишаються незмінними і сторони підтверджують по них свої зобов`язання.
Вказана угода є невід`ємною частиною договору та набирає чинності з моменту її підписання сторонами та скріплення печатками (у разі їх наявності) та діє з 01.05.2024 року.
Додатком №1 до договору передбачено погодження сторонами загальної кількості елементів інфраструктури (опор) - 1899 шт., зокрема кількість опор 1 замовника - 1785 шт., кількість опор 2 замовника - 98 шт., кількість опор 3 замовника - 16.
Додатком №2 до договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що договірна ціна послуг за договором з ПДВ становить 18383 грн 29 коп. на місяць (із розрахунку 1785 опор, що використовуються одним замовником, ціни з ПДВ 10 грн та суми з ПДВ за місяць 17850 грн, 98 опор, що використовуються двома замовниками, ціни з ПДВ 5 грн та суми з ПДВ за місяць 490 грн, а також 13 опор, що використовуються з трьома замовниками, ціни з ПДВ 3 грн 33 коп. та суми з ПДВ за місяць 43 грн 29 коп.).
На виконання умов укладеного між сторонами договору та додаткових угод власник мереж надавав замовникові послуги з доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв протягом липня 2024 року - жовтня 2025 року, а саме, Приватному підприємству "Фактор" , смт. Казанка Миколаївської області надано послуги з доступу до 1785 опор за ціною 10 грн/од на суму 17850 грн, до 98 опор за ціною 5 грн/од на суму 490 грн, а також 16 опор, що використовуються з трьома замовниками, ціни з ПДВ 3 грн 33 коп. та суми з ПДВ за місяць 53 грн 28 коп., а всього на загальну суму 18393 грн 28 коп.
На підтвердження наведених обставин позивачем надано до матеріалів справи копії рахунків на оплату №13677 від 02.07.2024 року, №16406 від 01.08.2024 року, №19023 від 02.09.2024 року, №22010 від 01.10.2024 року, №24591 від 01.11.2024 року, №27302 від 02.12.2024 року, №226 від 02.01.2025 року, №2892 від 03.02.2025 року, №6880 від 03.03.2025 року, №10265 від 01.04.2025 року, №14068 від 01.05.2025 року, №21366 від 02.06.2025 року, №23501 від 01.07.2025 року, №26841 від 01.08.2025 року, №29724 від 01.09.2025 року, №32670 від 01.10.2025 року на суми 18393 грн 28 коп. з ПДВ, в тому числі ПДВ 3065 грн 55 коп., а також підписаних в односторонньому порядку з боку Баштанського РЕМ Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 31.07.2024 року, від 31.08.2024 року, від 30.09.2024 року, від 31.10.2024 року, від 30.11.2024 року, від 31.12.2024 року, від 31.01.2025 року, від 28.02.2025 року, від 31.03.2025 року, від 30.04.2025 року, від 31.05.2025 року, від 30.06.2025 року, від 31.07.2025 року, від 31.08.2025 року, від 30.09.2025 року, від 31.10.2025 року на суми 18393 грн 28 коп. з ПДВ.
На підтвердження факту отримання відповідачем вказаних рахунків та актів приймання передачі послуг позивачем до позову додано копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.
Водночас, як стверджує позивач, відповідач надані йому послуги з доступу до опор не оплачував, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість на загальну суму 294292 грн 48 коп.
Як вбачається зі змісту бухгалтерської довідки по несплаченим рахункам відповідно до додатку №4 від 01.05.2024 року по договору по сумісному підвісу, за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року заборгованість відповідача станом на жовтень 2025 року становить 294292 грн 48 коп. 
Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду із відповідним позовом про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 294292 грн 48 коп., як плати за доступ до об`єктів електроенергетики за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року.
Крім того, в матеріалах цієї справи містяться наступні документи, зокрема: акт обстеження ліній електрозв`язку (сумісний підвіс) від 06.04.2025 року, складеного комісією Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області, листи Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області №179 від 05.10.2025 року, №126 від 22.08.2025 року, лист Міністерства цифрової трансформації України №1/06-4-14986 від 06.10.2025 року, робочі проекти будівництва сумісного підвісу волоконно-оптичної лінії зв`язку на опорах повітряної лінії Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м.Миколаїв філії Казанківського району Східного округу №39/09-18 від 27.09.2018 року, №10/05-21 від 13.05.2021 року, №58/09-18 від 27.09.2018 року, №25/03-19 від 21.03.2019 року.
Інших письмових доказів матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості у сумі 294292 грн 48 коп., як плати за доступ до об`єктів електроенергетики за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 Цивільного кодексу України. 
За приписами ч. 2 цієї ж статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За положеннями статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Умовами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
У статті 626 Цивільного кодексу України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 3 ст. 626 Цивільного кодексу України).
У пункті 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України закріплено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.
За статтями 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, установлений договором або законом.
Також у ст. 627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору та визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Спірні правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору від 01.09.2023 року №8 з доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв.
Відповідно до Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж" правові, економічні та організаційні засади забезпечення доступу до інфраструктури об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики, кабельної каналізації електрозв`язку, будинкової розподільної мережі для розташування технічних засобів телекомунікацій з метою забезпечення розвитку інформаційного суспільства в Україні, встановлює повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування, визначає права та обов`язки осіб, які беруть участь у таких господарських відносинах.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 14 Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж" власник інфраструктури об`єкта доступу має право визначати плату за доступ, що розраховується згідно з відповідною методикою визначення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу, затвердженою відповідним державним органом.
Договір з доступу має містити такі істотні умови як розмір плати за доступ, визначений згідно з відповідною методикою визначення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу (п. 4 ч. 6 ст. 16 вказаного Закону).
Як вже було зазначено судом апеляційної інстанції, 01.09.2023 року між Акціонерним товариством "Миколаївобленерго", м. Миколаїв, як власником мереж, та Приватним підприємством "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області, як замовником, було укладено договір №8 з доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв, відповідно до п. 1.1 якого замовник замовляє та оплачує, а власник мереж надає право доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв для розміщення технічних засобів електронних комунікацій відповідно до наданої заяви замовника.
Підпунктами 7.1 та 7.2 договору вказано, що останній набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін (у разі їх наявності) та діє протягом одного року. У випадку, якщо за 20 календарних днів до закінчення строку дії цього договору від будь-якої зі сторін не надійде письмової пропозиції про його розірвання, то договір вважається продовженим на той самий строк та на тих самих умовах.
Договір підписано представниками сторін, підписи скріплено печатками, письмової пропозиції про його розірвання від будь-якої зі сторін не надходило.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки відповідачем належними та допустимими засобами доказування не спростовано факту надання йому доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв (перелік яких погоджувався сторонами у додатку №1 до договору) у спірний період, то у відповідача наявний обов`язок щодо здійснення плати за такий доступ.
Також, апеляційним господарським судом встановлено, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неправильність розрахунку плати за доступ, здійсненого позивачем за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року, оскільки позивачем неправильно визначено розмір плати за доступ до об`єктів електроенергетики за вказаний період.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, умовами укладеного між позивачем та відповідачем договору від 01.09.2023 року №8 з доступу до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв, вартість доступу за цим договором з ПДВ (розмір щомісячної оплати) становить 3595 грн на місяць користування, згідно розрахунку розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв (додаток №2), що є невід`ємною частиною цього договору. Розрахунок розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв здійснюється відповідно до затвердженої Міністерством енергетики та вугільної промисловості Методики визначення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта електроенергетики.
Судова колегія наголошує, що згідно з додатком №2 до договору сторони дійшли згоди, що договірна ціна послуг за договором з ПДВ становить 3595 грн на місяць (із розрахунку 354 опор, ціни з ПДВ 10 грн (вартість доступу до елементів інфраструктури об`єктів позивача з одним замовником) на суму з ПДВ 3540 грн, та із розрахунку 11 опор, ціни з ПДВ 5 грн (вартість доступу до елементів інфраструктури об`єктів позивача з двома замовниками) на суму 55 грн).
Як вже зазначалося судом апеляційної інстанції, умовами ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, а також відповідно до ст. 6 цього Кодексу визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Крім того, як уже було наведено вище за текстом постанови, відповідно до п. 9.1 договору зміни та доповнення до договору можуть бути внесені лише за згодою обох сторін шляхом підписання додаткових угод.
Так, між сторонами укладалися додаткові угоди №1 від 01.11.2023 року, №2 від 01.02.2024 року, №3 від 01.05.2024 року та №4 від 01.05.2024 року, якими вносилися зміни до договору в частині збільшення загальної кількості елементів інфраструктури (опор) та розміру щомісячної плати за доступ.
Додатковою угодою №4 від 01.05.2024 року сторони визначили, що вартість доступу за цим договором з ПДВ (розмір щомісячної оплати) становить 18383 грн 29 коп. на місяць користування, згідно розрахунку розміру щомісячної плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів позивача (додаток №2), що є невід`ємною частиною цього договору. Ця угода є невід`ємною частиною договору та набирає чинності з моменту її підписання сторонами та скріплення печатками (у разі їх наявності) та діє з 01.05.2024 року.
Додатком №2 до договору передбачено, що сторони дійшли згоди, що договірна ціна послуг за договором з ПДВ становить 18383 грн 29 коп. на місяць (із розрахунку 1785 опор, що використовуються одним замовником, ціни з ПДВ 10 грн та суми з ПДВ за місяць 17850 грн, 98 опор, що використовуються двома замовниками, ціни з ПДВ 5 грн та суми з ПДВ за місяць 490 грн, а також 13 опор, що використовуються з трьома замовниками, ціни з ПДВ 3 грн 33 коп. та суми з ПДВ за місяць 43 грн 29 коп.).
Колегією суддів встановлено, що вказана додаткова угода №4 від 01.05.2024 року, була підписана та скріплена печатками обох сторін без будь-яких зауважень та заперечень, а отже, як позивач, так і відповідач вільно погодилися на викладені умови.
Отже, як правильно встановив місцевий господарський суд, умовами договору та додатковою угодою сторони погодили фіксований розмір щомісячної плати у сумі 18383 грн 29 коп. на місяць за доступ до елементів інфраструктури об`єктів позивача, що прямо випливає зі змісту додатку №2 до додаткової угоди.
Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що станом на час розгляду справи укладені між сторонами договір та додаткові угоди з доступу до елементів інфраструктури об`єктів позивача є чинними, ніким не оскаржені, а, отже, породжують цивільні права й обов`язки між позивачем та відповідачем і мають виконуватися останніми.
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу того, що акти наданих послуг та рахунки підписані позивачем в односторонньому порядку, колегія суддів зазначає, що акт прийому-передачі за своєю правовою природою сам по собі не спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а лише фіксує певний юридичний факт.
Отже, акт приймання-передачі послуг не є правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, оскільки його підписання не створює, не змінює та не припиняє прав і обов`язків у сторін договору, а лише посвідчує факт передачі майна (надання послуги).
У контексті спірних правовідносин сторін, колегія суддів наголошує, що двосторонні акти приймання-передачі у даних правовідносинах свідчать про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін даних двосторонніх правочинів на набуття певних цивільних прав та обов`язків, проте вони повинні відповідати змісту основного зобов`язання.
Верховний Суд у своїх постановах звертав увагу на необхідності тлумачити умови договору "contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem" - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав), що полягає в тому, що особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.
У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Тому, ризик неоднозначного тлумачення пп. 3.3.9 щодо зміни ставки плати покладається саме на позивача, особливо за наявності чіткого обмеження у договорі.
Щодо доводів скаржника з приводу неправомірності нарахувань за додатковими угодами, суд апеляційної інстанції вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року у справі №2-1383/2010 зробила висновок про те, що закріплена статтею 204 Цивільного кодексу України презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо оскарження договору чи додаткової угоди в цілому, або в будь-якій їх частині відповідачем в установленому порядку, а отже вони є обов`язковими до виконання.
З урахуванням вищевикладеного, доводи відповідача щодо відсутності витрат позивача або неправильності формул у додаткових угодах не знайшли свого підтвердження, про що було вірно зазначено судом першої інстанції. Додаткові угоди №1, №2, №3 та №4 були добровільно підписані відповідачем, що свідчить про його згоду з кількістю опор та вартістю послуг на майбутні періоди.
Отже, наразі спірний договір та додаткові угоди до нього є чинними, тому в силу вимог ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами, і зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
З приводу доводів апелянта про те, що у додатковій угоді №4 зафіксовано 13 опор, що використовуються трьома замовниками, тоді як у рахунках та актах, на які послався позивач і які дослідив суд першої інстанції, уже фігурує 16 таких опор, колегією суддів такі доводи відхиляються, оскільки останній не спростував ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції твердження позивача про технічну описку в угоді щодо кількості опор.
При цьому, щодо доводів скаржника з приводу відмови суду у витребуванні доказів, що фактично позбавило можливість відповідача спростувати позов і поставила сторони у нерівне становище, суд апеляційної інстанції зазначає, що самостійно перевірив доводи апелянта щодо необхідності витребування відповідних доказів та документів і дійшов висновку, що наявних у справі доказів достатньо для вирішення спору, а апеляційна скарга не містить переконливого обґрунтування, які саме нові або інші обставини могли бути встановлені за результатами огляду вказаних ним документів.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
У п. 2 ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідне клопотання про витребування доказів відповідач мав заявити разом із відзивом, однак таке клопотання відповідачем подано з пропуском встановленого строку, однак відповідачем жодним чином не обґрунтовано причини неможливості заявлення відповідачем такого клопотання у встановлений строк.
Також, як вказував суд першої інстанції та колегія суддів погоджується з відповідним висновком про те, що відповідачем не доведено неможливість отримання відповідних доказів самостійно, оскільки додана до клопотання копія листа щодо звернення до позивача в порядку Закону України "Про звернення громадян" не містить вимоги про надання будь-яких документів.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1, 2 ст. 73, ч. 1, 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 76, ч. 1 ст. 77, ч. 1, 2 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі №910/366/21, від 19.06.2019 у справі №910/4055/18, від 16.04.2019 у справі №925/2301/14.
Тобто, з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Належність, як змістовна характеристика та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.
Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів звертає увагу на те, що тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі №910/366/21, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.
Таким чином, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом вірно розраховано щомісячну плату за доступ до елементів інфраструктури об`єктів Акціонерного товариства "Миколаївобленерго", м. Миколаїв за період з липня 2024 року по жовтень 2025 року, погоджену сторонами у додатковій угоді №4 від 01.05.2024 року у розмірі 18383 грн 29 коп. на кожен місяць.
При цьому доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують вірних висновків суду та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. 
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2026 року у справі №915/2193/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на позивача.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Фактор", смт. Казанка Миколаївської області на рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2026 року у справі №915/2193/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 02.04.2026 року у справі №915/2193/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 14.09.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Н.М. Принцевська 

Я.Ф. Савицький