Справа № 932/10639/24
Провадження № 2/202/837/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі судді Михальченко А.О.,
секретар судового засідання Пономаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
у порядку загального позовного провадження в місті Дніпрі 
цивільну справу № 932/10639/24

за позовом

ОСОБА_1 

до

Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу 
Олійник Світлани Вікторівни,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 

про скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, визнання дій протиправними, визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на спадкове майно

за участю: 
позивача – ОСОБА_1 
представника позивача – адвоката Макарова В.Г.
відповідачів – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
представника відповідачів – адвоката Ковальова О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

01.11.2024 ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (нині – Шевченківський районний суд м. Дніпра) з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Олійник Світлани Вікторівни, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вимоги за яким згодом збільшила та в обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є донькою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Москві, та ОСОБА_5 , а тому після смерті свого батька є спадкоємцем першої черги за законом. Її батьки уклали шлюб 22.03.1992, який розірвали 21.12.1994, у зв`язку з чим на час смерті батька вона була малолітньою дитиною. Після розірвання шлюбу позивачка разом з матір`ю мешкала окремо від батька, будь-які контакти з ним та його батьками були відсутні, а про смерть батька їм стало відомо лише наприкінці 2021 року.
Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 були - його батько ОСОБА_2 (відповідач-2), мати ОСОБА_6 та вона, як донька померлого, а тому кожному з них мала перейти по 1/3 частині від частки батька у спірній квартирі, що відповідає 1/9 частині квартири, на яку вона й претендує.
Однак, відповідач ОСОБА_2 , звертаючись до приватного нотаріуса Олійник С.В. із заявами від 12.03.2018 та 29.03.2018 (спадкова справа № 3/2018), надав завідомо неправдиві відомості про те, що інших спадкоємців, крім нього, немає, чим ввів нотаріуса в оману щодо кола спадкоємців та в подальшому 29.03.2018 оформив спадщину, тобто протиправно заволодів спадковим майном свого сина.
29.03.2018 ОСОБА_2 подарував вказану квартиру ОСОБА_3 (відповідач-3), чим, на думку позивачки, було порушено її спадкові права.
Також зазначила, що приватний нотаріус Олійник С.В. належним чином не встановила коло спадкоємців, не здійснила відповідних запитів до органів державної реєстрації актів цивільного стану, не вжила заходів щодо виклику спадкоємців, а також прийняла до оформлення спадщини свідоцтво про смерть, видане на території російської федерації, без його легалізації, що, на її думку, свідчить про протиправність відмови у вчиненні нотаріальної дії. 
Враховуючи викладене просила суд визнати протиправною та скасувати постанову приватного нотаріуса Олійник С.В. від 02.11.2021 про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька ОСОБА_4 ; визнати протиправними дії ОСОБА_2 при оформленні спадкових прав після смерті ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір дарування квартири від 29.03.2018 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між дарувальником ОСОБА_2 та обдарованим ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Олійник С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 342, у частині переходу до обдарованого права власності на 1/9 частину вказаної квартири; визнати за нею право власності на 1/9 частину цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_4 ; судові витрати покласти на відповідачів.

09.07.2025 ухвалою Шевченківського районного суду м. Дніпра справа передана за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпра.
11.08.2025 справа надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпра.
12.08.2025 позов залишено без руху.

12.09.2025, після усунення позивачем недоліків позову, у справі відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання та відповідачам встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
16.10.2025 судом, за клопотання представника позивача, витребувана копія договору дарування квартири АДРЕСА_2 .
30.10.2025 до суду надійшла копія витребуваного договору. 
17.12.2025 судом прийнята до розгляду уточнена позовна заява (позивач збільшив позовні вимоги).
Від відповідача - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С.В. надійшов відзив на позовну заяву у якому вона заперечує проти задоволення позову, оскільки, спадкову справу № 3/2018 до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведено нею 12.03.2018 на підставі заяви батька померлого ОСОБА_2 . Останнє зареєстроване місце проживання спадкодавця на момент смерті АДРЕСА_1 .
Підставами для заведення спадкової справи стали: заява батька померлого про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом із доказами фактичного прийняття спадщини (постійне проживання та реєстрація за однією адресою зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і неподання у шестимісячний строк з 12.12.1997 по 12.06.1998 заяви про відмову від прийняття спадщини), свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 51180063 від 12.03.2018 про відсутність заведеної спадкової справи щодо майна померлого за період з 12.12.1997 по 12.03.2018.
Отже, батько померлого ОСОБА_2 був єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину та заявив про свої спадкові права.
Крім того зазначила, що на час відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відносини щодо прийняття спадщини були врегульовані ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, за яким для набуття спадщини спадкоємець мав її прийняти, тобто фактично вступити в управління чи володіння спадковим майном або подати відповідну заяву за місцем відкриття спадщини.
При цьому положення про те, що малолітня, неповнолітня та недієздатна особа вважаються такими, що прийняли спадщину, встановлене частиною четвертою статті 1268 Цивільного кодексу України 2003 року і, з урахуванням статті 5 цього Кодексу, зворотної дії у часі не має.
Заява про прийняття спадщини в інтересах малолітньої, на той час позивачки, могла бути подана її матір`ю. 
Доказів фактичного вступу позивачки в управління або володіння спадковим майном у період з 12.12.1997 по 12.06.1998 нотаріусу надано не було, а свідоцтво про право на спадщину видано спадкоємцю, який подав докази її прийняття, відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат».
Виходячи з викладеного, керуючись статтею 49 Закону України «Про нотаріат», вона, як нотаріус винесла постанову про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. 
Щодо свідоцтва про смерть, видане на території російської федерації, зазначила, що воно прийнято нею без додаткової легалізації відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (м. Мінськ, 22.01.1993), ратифікованої Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994. Дія цієї Конвенції у відносинах з російською федерацією зупинено Україною 27.12.2022. 
Просила у задоволенні позову відмовити, а справу розглянути за її відсутності.

03.02.2026 представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Ковальов О.О. через підсистему «Електронний суд» подав відзив на позов у якому зазначив, що повністю погоджується з позицією відповідача-1 приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області Олійник С.В. та вказав, що спадкову справу № 3/2018 до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведено нотаріусом 12 березня 2018 року на підставі заяви батька померлого - ОСОБА_2 , який на час відкриття спадщини був зареєстрований і проживав разом зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 , у встановлений строк не подав заяви про відмову від спадщини, а отже є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину та заявив про свої спадкові права.
Представник відповідача також зазначив, що на момент смерті спадкодавця відносини щодо прийняття спадщини регулювалися нормами ст.ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року, який не передбачав, що малолітня чи неповнолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину. Оскільки на час смерті батька ОСОБА_1 була малолітньою, заява про прийняття спадщини в її інтересах могла бути подана лише її законним представником, тобто матір`ю, чого зроблено не було. Доказів прийняття нею спадщини позивачем до суду не надано.
Крім того, представник відповідача зазначив, що свідоцтво про смерть спадкодавця, видане у м. Москві, правомірно прийнято нотаріусом без додаткової легалізації відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року.
За таких обставин, ОСОБА_2 набув право власності на спадкове майно правомірно та мав право розпорядитися ним, зокрема і подарувати її своєму онуку - ОСОБА_3 , що і зробив.
Враховуючи викладене просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 відзив на позов не подав.

10.03.2026 підготовче засідання у справі закрито, справа призначена до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої збільшені позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. 
Додатково пояснила, що у 2021 вирішила знайти свого батька та звернулася до Індустріального ВДРАЦС м. Дніпра де і дізналася, що батько помер. Потім вона звернулася до приватного нотаріуса Олійник С.В. з заявою про прийняття спадщини, але від нотаріуса їй стало відомо, що є дідусь – ОСОБА_2 , який оформив спадщину на себе. Також від нотаріуса їй стало відомо, що у неї є брат, але вона ніколи його не бачила. Про те, що мати отримувала аліменти від батька на її утримання їй нічого не відомо. Пенсію по втраті годувальника вона також не отримувала. Пояснити чому вирішила шукати батька саме у 2021 році не змогла. З родичами по лінії батька ніколи не спілкувалася та з матір`ю на тему батька не спілкувалася. 

Представник позивача – адвокат Макаров В.Г. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні з підстав викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, оскільки він є батьком померлого ОСОБА_4 , який помер у 1997 році, і єдиним хто прийняв спадщину після сина. Позивач ОСОБА_1 , яка є донькою ОСОБА_4 від першого шлюбу, спадщину не прийняла. Після розлучення з ОСОБА_4 її мати ніколи не підтримувала жодних контактів з ним, не відвідувала, не мешкала у квартирі, яка є предметом спору у цій справі. Під час звернення до нотаріуса він нічого не приховував і надав усі необхідні документи для оформлення спадщини. Через деякий проміжок часу після отримання свідоцтва про право на спадщину він вирішив подарувати квартиру онуку – ОСОБА_3 , оскільки він єдиний хто піклується про нього, допомагає у всьому і є єдиною близькою людиною. ОСОБА_7 він пам`ятає лише коли вона була ще зовсім маленькою дитиною. Вона ніколи не спілкувалася з ним. 

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві на позов та додатково пояснив, що є сином ОСОБА_4 , який помер у 1997 році, і якого він не пам`ятає, оскільки на момент смерті батька йому було рік. Спадщину після смерті батька не приймав, а єдиним хто прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 є його батько - ОСОБА_2 і саме він і отримав свідоцтво про право на спадщину. ОСОБА_2 є його дідусем і він опікується ним, оскільки після смерті бабусі він залишився сам. Свою сестру ОСОБА_7 , позивача у справі, він ніколи не бачив, але знає, що його мати надавала документи матері ОСОБА_8 для отримання соціальних виплат. Це було майже одразу після смерті батька, тобто матері ОСОБА_8 було достеменно відомо, що ОСОБА_9 помер і що саме він є її батьком. Це було відомо і матері ОСОБА_8 . Ніхто смерть ОСОБА_10 ніколи не приховував. Також зазначив, що колись ОСОБА_8 намагалася зв`язатися з ним у соціальній мережі. 

У судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_11 . 
Свідок ОСОБА_3 показала суду, що є матір`ю позивача та перебувала у шлюбі з батьком ОСОБА_1 – ОСОБА_4 короткий проміжок часу. Про смерть колишнього чоловіка дізналася від доньки коли вона вже була доросла. Після розлучення з колишнім чоловіком не спілкувалася. Лише один раз намагалася зустрітися з його батьками. Напевно коли ОСОБА_8 було 4 роки. Аліменти на ОСОБА_8 вона отримувала, а коли вони перестали приходити не цікавилась чому саме. Спілкуватися з сім`єю колишнього чоловіка - ОСОБА_4 їй нічого не перешкоджало, але вона не мала бажання. 
Свідок ОСОБА_11 , яка є сусідкою ОСОБА_2 , показала суду, що мешкає поряд з ним з 1980 року, знає, що у нього була дружина, син ОСОБА_12 , які померли. Зараз у нього лише онук ОСОБА_13 . Також їй відомо, що у ОСОБА_4 була перша дружина, і від ОСОБА_14 їй відомо, що є ще онука, але вона чітко пам`ятає та особисто знає, що вона у 1997 році не мешкала разом з ОСОБА_2 і її мати також не мешкала. Вона не бачила щоб вони коли-небудь приходили до Петра. Про смерть ОСОБА_10 у м. Москві було відомо усім одразу після того, як він помер. 

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 
ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4 , що підтверджено копією свідоцтва про народження. 
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Москві, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15.12.1997 року Хамовницьким відділом РАЦС м. Москви.
З матеріалів спадкової справи ОСОБА_4 №3/2018 судом встановлено, що 12.03.2018 та 29.03.2018 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після його смерті до приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області ОСОБА_15 звернувся ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги (батько), який спадщину фактично прийняв, і йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого на 1/6 частку квартири АДРЕСА_2 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.07.1997. 
Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 відповідно до статті 529 ЦК УРСР були його батьки – ОСОБА_2 і ОСОБА_6 та його діти – ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Проте у встановлений статтею 549 ЦК УРСР шестимісячний строк спадщину прийняли лише батьки спадкодавця – ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які на час відкриття спадщини постійно проживали разом зі спадкодавцем, а тому кожному з них перейшло по 1/6 частці квартири (по 1/2 від 1/3 частки, що належала спадкодавцю). Натомість діти спадкодавця – ОСОБА_1 і ОСОБА_3 спадщину після смерті батька у зазначений строк жодним із передбачених законом способів не прийняли, що підтверджується, зокрема, поясненнями ОСОБА_3 у судовому засіданні, а щодо ОСОБА_1 – встановлено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра у справі №202/709/22 від 12.10.2022.
26.10.2021 до приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області Олійник С.В. звернулася ОСОБА_1 з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, що залишилась після смерті її батька ОСОБА_4 .
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.11.2021 року, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що залишилась після смерті її батька ОСОБА_4 , у зв`язку із відсутністю факту прийняття спадщини у встановленому порядку.
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська у справі №202/709/22 від 12.10.2022, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.01.2023, та набрало законної сили 12.01.2023, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Олійник Світлана Вікторівна про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини відмовлено.
Підставою відмови у задоволенні позову було те, що оскільки спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , то відносини щодо прийняття спадщини були унормовані ст. 548, 549 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини. Тобто, для набуття спадщини спадкоємець мав її прийняти протягом шести місяців з дня відкриття, а саме: фактично вступивши в управління чи володіння спадковим майном або подавши заяву до державної нотаріальної контори. ОСОБА_1 , яка проживала окремо від батька, у цей строк спадщину не прийняла жодним із зазначених способів; в її інтересах як малолітньої особи не зверталася до нотаріуса і її мати - як законний представник. Питання ж про визначення додаткового строку суд вирішував за ч. 3 ст. 1272 ЦК України, яка допускає визначення додаткового строку лише за наявності поважних причин пропуску, а саме обставин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами.
Таких причин у справі №202/709/22 суд не встановив, оскільки попри малолітній вік позивачки на час смерті батька, повноліття вона досягла у 2010 році, проте звернулася із заявою до нотаріуса лише у 2021 році, тобто через 11 років. Суд також встановив, що відсутність спілкування з батьком та необізнаність про його смерть не є об`єктивними й непереборними перешкодами, адже сама лише відсутність інформації про смерть спадкодавця за відсутності інших перешкод не дає підстав для визначення додаткового строку. Посилання на недобросовісну поведінку відповідача суд відхилив, оскільки вона не перешкоджала позивачці самостійно й вчасно вчинити дії з прийняття спадщини. 
Крім того, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/18219/23 від 15.04.2024, яке набрало законної сили 28.05.2024, та ОСОБА_1 у апеляційному порядку не оскаржувалось, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено. У цій справі ОСОБА_1 просила суд встановити факт, що ОСОБА_2 при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_4 12.03.2018 року та 29.03.2018 року надав приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С.В. неправдиві відомості стосовно того, що крім нього інших спадкоємців за законом немає.
У вказаному рішенні судом встановлено, що позивач належних доказів прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті батька, не надала, свідоцтво про право на спадщину, видане після його смерті на ім`я відповідача, не оспорювала, нею обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, а встановлення факту надання відповідачем при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_4 неправдивих відомостей про відсутність інших спадкоємців не матиме для позивача жодного юридичного значення, а тому в задоволенні позову її було відмовлено.
Приписами ч.5 ст.82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Отже, у цій справі не підлягають доказуванню обставини, що ОСОБА_1 спадщину після смерті батька – ОСОБА_4 не прийняла, оскільки вони встановлені у судових рішеннях у цивільних справах №202/709/22 та №202/18219/23.
Матір`ю ОСОБА_4 є ОСОБА_6 , що підтверджено копією свідоцтва про народження, а з копії свідоцтва про смерть від 10.10.2012 судом встановлено, що вона померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
З копії свідоцтва про право власності на житло від 21.07.1997 судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 , ОСОБА_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_2 .
Спадщину після смерті ОСОБА_6 , а саме частку квартири АДРЕСА_2 прийняв її чоловік – ОСОБА_2 (відповідач у справі) та 29.03.2018 отримав свідоцтво про право на спадщину на вказане майно.
Отже, станом на 29.03.2018 ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_2 в цілому (1/3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , 1/6 на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 ). 
29.03.2018 ОСОБА_2 подарував належну йому квартиру АДРЕСА_2 своєму онуку – ОСОБА_3 . Договір дарування квартири посвідчено 29.03.2018 приватним нотаріусом ДМНО Олійник С.В. за реєстровим №342. 
Право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.03.2018. Номер відомостей про речове право 25492205. Реєстраційний номер нерухомого майна 15191740112101.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 2 статті 16 ЦК України).
За змістом статті 58 Конституції, статті 5 Цивільного кодексу України відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася після 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.
Як встановлено судом, спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто під час чинності ЦК УРСР, а тому до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, які були чинні на момент їх виникнення, а саме ЦК УРСР 1963 року.
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.
Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Згідно з положеннями статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Відповідно до частини 1 статті 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Щодо позовних вимог про визнання постанови нотаріуса протиправною та її скасування суд зазначає наступне.

Статтею 1 ЗУ «Про нотаріат» №3425-ХІІ від 02.09.1993 (в редакції, яка діяла станом на день виникнення спірних правовідносин) (надалі – ЗУ «Про нотаріат») визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). 
Обов`язки нотаріуса визначені у ст.5 ЗУ «Про нотаріат». 
Так, нотаріус зобов`язаний: здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; вести нотаріальне діловодство та архів нотаріуса відповідно до встановлених правил; дбайливо ставитися до документів нотаріального діловодства та архіву нотаріуса, не допускати їх пошкодження чи знищення; надавати документи, інформацію і пояснення на вимогу Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі при здійсненні ними повноважень щодо контролю за організацією діяльності та виконанням нотаріусами правил нотаріального діловодства; постійно підвищувати свій професійний рівень, а у випадках, передбачених пунктом 3 частини першої статті 29-1 цього Закону, проходити підвищення кваліфікації; виконувати інші обов`язки, передбачені законом. 
Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод. (ст.7 ЗУ «Про нотаріат»)
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012, який на день заведення спадкової справи до майна померлого ОСОБА_4 , діяв в редакції від 08.12.2017 (надалі - Порядок). Главою 10 Порядку визначено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину.
Так, відповідно до п.1.2 глави 10 розділу ІІ Порядку при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. 
Факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребовування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану. (п.1.3 глави 10 розділу ІІ Порядку)
Якщо смерть громадянина була зареєстрована на території іншої держави, нотаріусу подається відповідний документ, виданий компетентними органами іноземної держави, який є дійсним на території України за умови його легалізації, якщо інше не передбачено законом, міжнародними договорами України. (п. 1.5 глави 10 розділу ІІ Порядку)
Спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. (п.2.1, п.2.2 глави 10 Порядку)
При видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. (п. 4.1., 4.2. глави 10 Порядку)
Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. При цьому нотаріус має виконати всі дії, які передбачені цим Порядком. (п. 4.11 глави 10 Порядку)
При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. (п.4.14 глави 10 Порядку)
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. (п.4.15 глави 10 Порядку).
Відповідно до ч.2 ст.46-1 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України.
У цій справі судом встановлено, що спадкову справу № 3/2018 до майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведено нотаріусом Олійник С.В. 12.03.2018 на підставі заяви батька померлого ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про право на спадщину. 
Підставами для заведення спадкової справи стали: заява батька померлого про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом із доказами фактичного прийняття спадщини (постійне проживання та реєстрація за однією адресою зі спадкодавцем на час відкриття спадщини і неподання у шестимісячний строк з 12.12.1997 по 12.06.1998 заяви про відмову від прийняття спадщини), свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 51180063 від 12.03.2018 про відсутність заведеної спадкової справи щодо майна померлого за період з 12.12.1997 по 12.03.2018.
Щодо свідоцтва про смерть, видане на території російської федерації суд зазначає, що воно прийнято нотаріусом без додаткової легалізації відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (м. Мінськ, 22.01.1993), ратифікованої Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994. Дія цієї Конвенції у відносинах з російською федерацією зупинено Україною 27.12.2022. 
Отже, суд доходить висновку, що нотаріус, вчиняючи нотаріальну дію 29.03.2018 – видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 його батьку – ОСОБА_2 , дотрималась Порядку та перевірила факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, оскільки мало місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від ОСОБА_2 нотаріусом були витребувані документи, які підтверджують вказані факти. Крім того, нотаріус перевірила відомості Спадкового реєстру, зробила запит до КП «Дніпропетровське міжміське БТІ» ДМР, отримала витяг з державного реєстру обтяжень рухомого майна, з Єдиного реєстру боржників, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
У той же час, матеріали спадкової справи не містять відомостей про те, що нотаріус Олійник С.В. під час вчинення нотаріальної дії виконала вимоги ст.46-1 ЗУ «Про нотаріат» та використала відомості Державного реєстру актів цивільного стану громадян, однак, оскільки ОСОБА_1 , спадщину після смерті батька у встановлений законом строк не прийняла, що встановлено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра у справі №202/709/22 від 12.10.2022, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.01.2023, та набрало законної сили 12.01.2023, то невиконання нотаріусом вимог ст.46-1 ЗУ «Про нотаріат» у цьому випадку не впливає на правомірність вчиненої нотаріусом нотаріальної дії – відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 його доньці – ОСОБА_1 , оскільки спадщину після смерті батька вона не прийняла, а відтак підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом судом не встановлено.
Враховуючи викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання постанови нотаріуса від 02.11.2021 про відмову у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про спадщину за законом ОСОБА_1 протиправною та її скасування задоволенню не підлягають. 

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача ОСОБА_2 при оформленні спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , а саме надання ним нотаріусу неправдивих відомостей щодо кола спадкоємців, суд зазначає таке. 
За змістом статей 15, 16 ЦК України способи захисту цивільних прав мають бути ефективними, тобто такими, що реально поновлюють, визнають або в інший спосіб захищають порушене право особи. 
Вимога про визнання дій відповідача протиправними має виключно констатуючий характер, самостійно не поновлює жодного порушеного права позивачки та не породжує для неї правових наслідків, а відтак не є належним та ефективним способом захисту в розумінні наведених норм. Захист прав позивачки, за наявності до того підстав, забезпечується вирішенням інших заявлених нею вимог. Крім того, по суті майже тотожна вимога ОСОБА_1 про встановлення факту надання ОСОБА_2 при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_4 неправдивих відомостей про відсутність інших спадкоємців вже була предметом судового розгляду, і заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра у справі №202/18219/23 від 15.04.2024, що набрало законної сили 28.05.2024, у її задоволенні відмовлено з підстав обрання позивачкою неналежного способу захисту та відсутності для неї юридичного значення такого встановлення. 
З огляду на викладене ця позовна вимога задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 29.03.2018 у частині переходу до обдарованого ОСОБА_3 права власності на 1/9 частину вказаної квартири та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/9 частину цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_4 , суд зазначає таке.
Заявлені вимоги є похідними й ґрунтуються на твердженні позивачки про набуття нею права власності на 1/9 частину квартири в порядку спадкування після смерті батька. Однак, як встановлено судом спадщина відкрилася 12.12.1997 і була прийнята одним зі спадкоємців, а саме відповідачем ОСОБА_2 шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном до набрання чинності ЦК України 2003 року. За таких обставин, як вже було зазначено судом, до спірних спадкових правовідносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року, а правила книги шостої ЦК України, зокрема частини четвертої статті 1268 про прийняття спадщини малолітньою особою незалежно від подання заяви, застосуванню не підлягають. Позивачка в особі законного представника (матері) у зазначені строк і спосіб спадщину після смерті батька не прийняла, а тому права власності на 1/9 частину квартири в порядку спадкування не набула. Оскільки право власності на спірну частку в позивачки не виникло, відсутні підстави як для визнання за нею такого права, так і для визнання недійсним договору дарування від 29.03.2018 у відповідній частині, адже цим правочином права позивачки не порушено. З огляду на викладене вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За встановлених фактичних обставин справи, суд доходить висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.10,12,13, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову - відмовити. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:
ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Представник позивача:
Адвокат Макаров Владислав Георгійович, робоча адреса: АДРЕСА_4 

Відповідачі:
Приватний нотаріус ДМНО Олійник Світлана Вікторівна, адреса здійснення діяльності: м. Дніпро, вул. Андрія Фабра, буд.15, офіс 1-а

Запольський Петро Васильович, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 

Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Ковальов Олександр Олександрович, робоча адреса: м. Дніпро, вул. Ламана, буд.18, оф.406

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 

Повний текст рішення суддя склала 17.08.2026

Суддя      Анастасія МИХАЛЬЧЕНКО