ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 598/2547/25	Головуючий у 1-й інстанції Левків А.І. 	
Провадження № 22-ц/817/865/26 	Доповідач - Гірський Б.О.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого — Гірського Б.О.
суддів — Костіва О.З., Храпак Н.М.
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №598/2547/25 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Акцент-Банк” від імені якого діє адвокат Омельченко Євген Володимирович на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2026 року (ухвалене суддею Левківим А.І.) у справі за позовом Акціонерного товариства “Акцент-Банк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі – АТ «А-Банк») звернулось до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування заявлених вимог зазначили, що 06 лютого 2023 року ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банк з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського (поточного) рахунку. 
Стверджували, що відповідачці було надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредтом у розмірі 40,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
Зазначали, що станом на 20.12.2025 року заборгованість по даному кредитному договору становить 25 611,01 грн., з яких: 20 798,51 грн. – заборгованість за кредитом; 4 812,50 грн. - заборгованість за процентами. 
Відтак просили стягнути з відповідача на свою користь вищезазначену суму заборгованості.
Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ «Акцент-Банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права
Вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність підпису відповідача на Тарифах, Умовах та Правилах надання банківських послуг, оскільки відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до них, заяву про встановлення кредитного ліміту та паспорт споживчого кредиту із використанням електронного підпису, чим погодила всі істотні умови кредитування. 
Вважає помилковими висновки суду про відсутність підстав для стягнення процентів.
Звертає увагу на те, що у даній справі наявний підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту, який містить погоджені сторонами умови кредитування, у тому числі процентну ставку та порядок її нарахування.
Зазначає, що надана банком виписка підтверджує правильність розрахунку заборгованості.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Мамедов Е.А. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Зазначає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору, надання кредитних коштів, їх розміру, умов кредитування та наявності заборгованості.
Вказує, що заява про встановлення кредитного ліміту не містить істотної умови щодо розміру кредиту, який відповідач просила надати, а банківська виписка не підтверджує виникнення саме кредитної заборгованості та не містить достатніх відомостей для встановлення факту надання кредиту у заявленому розмірі. 
Також зазначає, що списання коштів у сумі 20 000 грн. відбулося 25 травня 2025 року, коли відповідач проживала у США, а позивач не надав доказів того, що ця операція була здійснена безпосередньо відповідачем, а також доказів отримання нею кредитних коштів та їх використання. 
Стверджує, що відповідач заперечувала факт укладення електронного кредитного договору, у зв`язку з чим саме на позивача покладався обов`язок надати оригінал електронного документа або інші належні електронні докази, які б дозволяли перевірити справжність, цілісність та незмінність електронного правочину. 
Зазначає, що суд першої інстанції правомірно врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23, відповідно до якого відсутність оригіналу електронного документа унеможливлює перевірку його достовірності та не дозволяє визнати його належним доказом укладення договору у випадку, коли факт його укладення заперечується іншою стороною. 
Вважає, що доводи апеляційної скарги спрямовані на переоцінку доказів та незгоду з висновками суду першої інстанції і не містять обставин, які б свідчили про неправильне встановлення фактичних обставин справи чи неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
В силу положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
06 лютого 2023 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ «А-Банк», заяву щодо встановлення кредитного ліміту, відповідно до якої просила встановити кредитний ліміт строком на 240 місяців, погодила процентну ставку за користування кредитом у пільговий період у розмірі 0,00001 % річних, а поза межами пільгового періоду — 3,4 % на місяць (40,8 % річних), а також паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка». 
Зазначені документи підписані відповідачкою із використанням електронного підпису “УЕП”.
Згідно з довідки за картами АТ «А-Банк» на ім`я відповідачки відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 та видано платіжні картки № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3 зі строком дії до грудня 2031 року.
Згідно з довідкою за лімітами 06 лютого 2023 року за відповідачці встановлено кредитний ліміт у розмірі 3 000 грн., цього ж дня банком змінено його розмір, 12 червня 2023 року кредитний ліміт збільшено до 31 000 грн, 10 серпня 2023 року — до 38 000 грн, а 21 липня 2025 року кредитний ліміт зменшено до 22 520 грн.
Згідно з випискою по рахунку № НОМЕР_1 за період з 06 лютого 2023 року по 20 грудня 2025 року за рахунком здійснювалися операції з використання кредитного ліміту, поповнення рахунку, оплати товарів та послуг, а також погашення заборгованості. При цьому у період з 01 листопада 2023 року по 25 травня 2025 року операції за рахунком не здійснювалися, після чого 25 травня 2025 року відбулося списання коштів за рахунок кредитного ліміту в сумі 20 000 грн + сума комісії за переказ коштів 799, 94 грн. Також нараховувались відсотки за користування кредитом на загальну суму 4812, 5 грн.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 19 грудня 2025 року заборгованість відповідача становить 25 611,01 грн., з яких 20 798,51 грн. — заборгованість за тілом кредиту (19 068,21 грн. — поточна та 1 730,30 грн. — прострочена), 4 812,50 грн. — заборгованість за процентами (1 092,69 грн. — проценти, нараховані на поточну заборгованість, та 3 719,81 грн. — проценти, нараховані на прострочену заборгованість). Заборгованість за штрафними санкціями та комісією відсутня.
Крім того, матеріали справи містять витяг з Умов та Правил надання банківських послуг АТ «А-Банк», якими визначено права та обов`язки сторін, порядок користування кредитним лімітом, зміни його розміру, погашення заборгованості та інші умови обслуговування кредитної картки.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що: - заява щодо встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком містить неконкретні умови, оскільки в ній не зазначено, яку суму кредиту відповідачка просить їй надати, а тому не може бути належним доказом на підтвердження укладення кредитного договору; - вважав не зрозумілим, чому банк збільшував розмір кредитування, якщо відповідачка кредитним коштами з 01 листопада 2023 року по 25 травня 2025 року взагалі не користувалась; - вважав, що позивачем не представлено належну довідку про рух коштів по рахунку відповідачки, а в самій позовній заяві не зазначено, який саме кредит було надано відповідачці і взагалі вона містить загальне посилання на законодавство та Умови надання банківських послуг і не містить жодної конкретики щодо укладеного кредитного договору; - звертав увагу на те, що позивачем також не представлено оригіналу самого електронного договору, хоча відповідачка заперечувала його підписання та укладення, що унеможливлює суду встановити його достовірність, цілісність та незмінність, як електронного документа (Постанова КЦС ВС від 4 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23).
Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до положень частин першої та ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною другою статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «А-Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору (частина друга статті 1056-1 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Так, із матеріалів справи вбачається, що 06 лютого 2023 року відповідачка із використанням електронного підпису (УЕП) підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, заяву щодо встановлення кредитного ліміту, якою погодила строк кредитування 240 місяців та процентну ставку за користування кредитом у пільговий період у розмірі 0,00001 % річних, а поза межами пільгового періоду — 3,4 % на місяць (40,8 % річних), після чого на її ім`я було відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 , видано платіжні картки та встановлено кредитний ліміт, який згідно з довідкою банку надалі збільшувався з 3 000 грн. до 31 000 грн., 38 000 грн., а згодом був зменшений до 22 520 грн.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно пункту 13 заяви щодо встановлення кредитного ліміту, ОСОБА_1 беззастережно погодилась із тим, що Банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що випискою по рахунку підтверджується рух коштів за рахунком, використання кредитного ліміту, шляхом перерахування 25 травня 2025 року 20 000 грн. на свою картку (+ комісія за переказ кредитних коштів 799,94 грн.), нарахування процентів та часткове погашення заборгованості. 
Наведені докази у своїй сукупності підтверджують виникнення між сторонами кредитних правовідносин.
За таких обставин колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що заява щодо встановлення кредитного ліміту не є належним доказом укладення кредитного договору лише з підстав не зазначення у ній конкретного розміру кредитного ліміту. 
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що після її підписання банком були вчинені дії щодо відкриття рахунку, видачі платіжних карток та встановлення кредитного ліміту, а відповідачка фактично користувалася наданими банком кредитними коштами.
Також безпідставним є висновок суду першої інстанції про відсутність належних доказів надання кредитних коштів, оскільки надана позивачем виписка по рахунку містить інформацію про всі операції за картковим рахунком, у тому числі про використання кредитного ліміту, шляхом перерахування 25 травня 2025 року 20 000 грн. на свою картку (+ комісія за переказ кредитних коштів 799,94 грн.), нарахування процентів.
Колегія суддів також звертає увагу на взаємовиключність доводів сторони відповідача. 
Так, у відзиві на позов представник відповідача зазначав, що ОСОБА_1 була клієнтом АТ «А-Банк», отримала банківську картку, користувалася нею до листопада 2023 року, а виникнення спірної заборгованості пов`язував із діями шахраїв, які після листопада 2023 року нібито використовували її банківську картку. 
Натомість із долученого самим представником відповідача листа Відділення поліції № 4 Тернопільського РУП ГУНП у Тернопільській області вбачається, що на підставі звернення чоловіка відповідачки від 08.05.2026 року до правоохоронних органів ставилося питання про встановлення особи, яка оформила споживчий кредит на ім`я відповідачки. 
Отже, якщо у відзиві фактично визнається існування кредитних правовідносин та ставиться під сумнів лише подальше використання кредитних коштів після листопада 2023 року, то звернення до поліції ґрунтується на протилежному твердженні — про оформлення самого кредиту невстановленою особою.
Також колегія суддів, вважає, що посилання суду першої інстанції та скаржника на висновки Верховного Суду, що містяться в постанові від 04.02.2026 року у справі №758/14925/23, є нерелевантним, оскільки в цій постанові Верховний Суд вважав, “що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, яке впливає на правильність вирішення спору, оскільки всі висновки у справі ґрунтуються на підставі дослідження копій доказів, які, на думку позивача, доводять факт укладення кредитного договору між сторонами та фактичного перерахування коштів відповідачу, яка ставила під сумнів надані позивачем докази, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. Жоден із судів не виконав вимог статті 95 ЦПК України та не витребував у заявника оригіналів електронних доказів, незважаючи на клопотання відповідача. І це є порушенням принципу змагальності сторін.”
Однак, всупереч зазначеному, у справі що переглядається, представник відповідача клопотання про витребування оригіналів електронних доказів не заявляв, а тому вказані доводи апеляційний суд відхиляє.
Посилання сторони відповідача на те, що на час списання коштів вона перебувала у США, колегія суддів оцінює критично, оскільки сам факт перебування за межами України не позбавляє особу можливості дистанційно користуватися банківськими послугами та розпоряджатися коштами за власним рахунком. 
При цьому відповідачкою не надано жодних доказів припинення кредитних правовідносин із АТ «А-Банк», закриття рахунку чи відмови від користування банківськими послугами, що також спростовує наведені нею доводи.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, неправильно оцінив наявні у справі докази та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Як встановлено, сторонами погоджено строк кредитування 240 місяців, а тому на момент звернення позивача до суду строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором не настав.
Водночас позивач просить стягнути з відповідачки всю суму заборгованості за кредитним договором, зокрема поточну заборгованість за тілом кредиту та нарахованими процентами.
Із аналізу частини третьої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що за умови затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, законодавець надав право кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
У тому випадку, якщо умовами договору про споживчий кредит передбачено право кредитодавця вимагати дострокового повернення кредиту, останній зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, строку, протягом якого вони мають бути здійснені та усунути такі порушення у визначений кредитодавцем строк, з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу.
Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що умовами даного кредитного договору (анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, заяви щодо встановлення кредитного ліміту) не передбачено право кредитора на дострокове стягнення кредитних коштів, а витяг з Умов та Правил надання банківських послуг АТ «А-Банк», пунктом 2.1.1.12.10. яким визначено право кредитора на дострокове стягнення боргових зобов`язань, не є складовою кредитного договору, так як відсутній підпис позичальника про його ознайомлення, що узгоджується з правовими висновки, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Отже, у даній справі відсутні правові підстави для дострокового стягнення кредиту за кредитним договором від 06 лютого 2023 року, строк виконання якого не настав.
Оскільки кредитодавець не набув право на дострокове повернення споживчого кредиту у повному обсязі, строк виплати якого ще не настав, з позичальника на користь банку підлягає стягненню прострочена заборгованість, яка виникла на час звернення банку до суду з цим позовом.
Такі висновки кореспондуються із висновками, які містяться в постанові Верховного Суду від 22.10.2025 року у справі №539/402/24.
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18) зазначено, що: «колегія суддів уважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року). Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти».
Так, із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 19 грудня 2025 року заборгованість відповідача становить 25 611,01 грн., з яких 20 798,51 грн. — заборгованість за тілом кредиту (19 068,21 грн. — поточна та 1 730,30 грн. — прострочена), 4 812,50 грн. — заборгованість за процентами (1 092,69 грн. — проценти, нараховані на поточну заборгованість, та 3 719,81 грн. — проценти, нараховані на прострочену заборгованість). Заборгованість за штрафними санкціями та комісією відсутня.
Вказаний розрахунок узгоджується із умовами кредитного договору та випискою по картці. Крім того, представник відповідача жодного контррозрахунку не надавав.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача 5 450,11 грн. заборгованості за кредитним договором від 06 лютого 2023 року, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 1 730,30 грн. та прострочена заборгованість за процентами становить 3 719,81 грн.
У задоволенні позовних вимог в частині стягнення поточної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 19 068,21 грн. та процентів, нарахованих на поточну заборгованість, у розмірі 1 092,69 грн. слід відмовити, оскільки строк виконання зазначених зобов`язань не настав, а правові підстави для дострокового стягнення кредиту у матеріалах справи відсутні.
На підставі вищенаведеного, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судові витрати підлягають розподілу пропорційно до розміру задоволених вимог. 
Так, позовні вимоги задоволено на 21,28 % (5 450,11 грн. ? 100 % / 25 611,01 грн.), а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 515,49 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви (2 422,40 грн. ? 21,28 %), та 773,24 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги (3 633,60 грн ? 21,28 %).
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 141 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Акцент-Банк” - задовольнити частково.
Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 24 квітня 2026 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства “Акцент-Банк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства “Акцент-Банк” (вул. Батумська, буд.11, м. Дніпро, ЄДРПОУ 14360080) 5 450,11 грн. заборгованості за кредитним договором від 06 лютого 2023 року, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 1 730,30 грн. та прострочена заборгованість за процентами становить 3 719,81 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства “Акцент-Банк” (вул. Батумська, буд.11, м. Дніпро, ЄДРПОУ 14360080) 515,49 грн. судового збору за подання позовної заяви та 773,24 грн. за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повна постанова складена 15 липня 2026 року.

Головуючий       Гірський Б.О.

Судді:        Храпак Н.М.

Костів О.З.