РЕНІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
Провадження № 2/510/1493/26
Справа № 510/2620/25
14 вересня 2026 року м. Рені Одеської області
Ренійський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого судді Гончарової-Парфьонової О.О.,
за участю секретаря Фурсової А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

встановив:
Представник позивача звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 травня 2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем ОСОБА_2 , яка в подальшому після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3 , укладено договір про надання споживчого кредиту № 7945469, за умовами якого відповідач отримала кредитні кошти із зобов`язанням повернути їх зі сплатою відсотків та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Первісний кредитор ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступив право вимоги за вказаним договором позивачу. Відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконала, внаслідок чого перед позивачем виникла заборгованість. Оскільки відповідач ухиляється від добровільного погашення боргу, представник позивача звернулась з позовом до суду. 
Посилаючись на викладене, представник позивача просила суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 39 170 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп. 
Представник позивача Паладич А.О., у судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти заочного вирішення справи. 
Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце його проведення сповіщалась належним чином, про причини неявки не повідомила. Правом на подання відзиву не скористалась.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов наступних висновків.
Дійсно, як встановлено судом, 31 травня 2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» укладено договір про надання споживчого кредиту № 7945469.
При укладенні договору відповідача було ознайомлено з його умовами, графіком платежів, паспортом кредиту (інформація та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо орієнтованої річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткова інформація та інші важливі правові аспекти).
За умовами договору про надання споживчого кредиту № 7945469 від 31 травня 2024 року, відповідачу надано кредит в розмірі 11 900 грн. (п. 1.3. Договору), строком на 360 днів (п. 1.4. Договору), стандартна процентна ставка становить 1,50 % на день (п. 1.5.1 Договору), знижена процентна ставка становить 1,125 % на день (п. 1.5.2 Договору), з визначенням штрафних санкцій за невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом (п. 6.4 Договору), та ін.
На виконання умов договору на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти у розмірі 11 900 грн. (витяг ТОВ «ПЕЙТЕК» № 20241226-41.2 від 26 грудня 2024 року). 
Таким чином ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» належним чином виконало свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту № 7945469 від 31 травня 2024 року перед відповідачем.
Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконує, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 39 170 грн. станом на 28 вересня 2024 року, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 11 900 грн., заборгованості за відсотками – 21 320 грн., заборгованості за неустойкою (пеня, штраф) – 5 950 грн.
24 грудня 2024 року між позивачем та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» укладено договір факторингу № 01.02-35/24, згідно якого фактор набуває права грошової вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав грошових вимог фінансування у сумі та у строки встановлені цим договором, а клієнт відступає (передає) факторові права грошової вимоги (право вимоги), строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. перелік боржників, підстави виникнення права вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору (п. 1.1 Договору).
Відповідно до витягу з реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 01.02-35/24 від 24 грудня 2024 року, заборгованість відповідача за договором складає: 39 170 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту – 11 900 грн.; заборгованість по процентам – 21 320 грн.; неустойка – 5 950 грн.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).
Відповідно до приписів статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
З урахуванням викладеного, судом встановлено, що позивач на підставі укладеного договору факторингу 01.02-35/24 від 24 грудня 2024 року набув право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 7945469 від 31 травня 2024 року, укладеним з відповідачем.
Згідно положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, що визначено ч. 1 ст. 638 ЦК України.
Згідно зі ст. 634 ЦК України, договір приєднання, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до положень ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (утому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Представником позивача у повній мірі доведені обставини, на які вона посилається у позові, що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи.
Натомість, заявлена заборгованість відповідачем не спростована, контр розрахунку не надано, докази які б підтверджували факт сплати коштів фактору або первісному кредитору, відсутні.
Разом із тим, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 ЦК України).
Позивачем здійснено нарахування неустойки за прострочення зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 7945469 від 31 травня 2024 року в розмірі 5 950 грн., після 24 лютого 2022 року, тобто у період дії в Україні воєнного стану.
На час розгляду справи в суді положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України є чинними.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України.
Основним актом цивільного законодавства є ЦК України (частина 2 статті 4 ЦК України).
Отже, ч. 2 ст. 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів – з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 у справі № 6-2023цс15). 
З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та ст.ст. 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд зазначає, що на договір про споживчий кредит, укладений між сторонами у справі, розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, а відтак позичальник звільняється від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки за прострочення виконання зобов`язань за договором, які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, а нарахована позикодавцем неустойка, що передбачена відповідним договором, підлягає списанню позикодавцем.
Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки у зазначеному розмірі задоволенню не підлягають.
За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягненню виниклої у відповідача заборгованості за тілом кредиту, а також заборгованості за відсотками на користь позивача, у загальному розмірі 33 220 грн. 
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у належному розмірі 2 422 грн. 40 коп. відповідно до платіжної інструкції № 717 від 23 грудня 2025 року.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 2 054 грн. 19 коп. (84,80% від розміру задоволених позовних вимог = 33 220 / 39 170), у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України.
Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 58, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, - 

вирішив:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8, код ЄДРПОУ 37616221) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 7945469 від 31 травня 2024 року в розмірі 33 220 (тридцять три тисячі двісті двадцять) гривень, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 11 900 (одинадцять тисяч дев`ятсот) гривень та заборгованості за відсотками – 21 320 (двадцять одна тисяча триста двадцять) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8, код ЄДРПОУ 37616221) 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок витрат зі сплати судового збору.
У задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки – відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя       О.О. Гончарова-Парфьонова