ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 вересня 2026 року справа №360/4/26 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Гаврищук Т.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2026 року у справі № 360/4/26 (головуючий І інстанції Качанок О.М.) за позовом адвоката Хомича Івана Олександровича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

Адвокат Хомич Іван Олександрович в інтересах ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі також - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі також - відповідач 2), в якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 08.12.2025 № 262840023078 щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” із зарахуванням періоду роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 з 09.06.1989 по 31.07.1989, періоду навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992 та із зарахуванням до пільгового стажу роботи за списком № 1 періодів роботи з 31.01.2004 по 19.10.1994, з 20.10.1994 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 31.03.2005; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 з 09.06.1989 по 31.07.1989, період навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992 та зарахувати до пільгового стажу роботи ОСОБА_1 за списком № 1 періоди роботи з 31.01.2004 по 19.10.1994, з 20.10.1994 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 31.03.2005, призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1, відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, починаючи з 01.12.2025.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 01.12.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-ІV.
Враховуючи принцип екстериторіальності, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області розглянуло вказану заяву та прийняло рішення від 08.12.2025 № 262840023078 про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, у зв`язку із відсутністю пільгового стажу роботи за таким списком.
Вказаним рішенням повідомлено про не зарахування до страхового стажу періодів роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 31.07.1989, з 09.06.1989 по 31.07.1989, періоду навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992, оскільки внесення відомостей про роботу та навчання заповнено з порушенням п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58 - відсутні дати наказів при прийнятті та звільненні з роботи, зарахування та закінчення навчання; довідка згідно з додатком № 5 Постанови № 637 заявником не надана. Пільговий стаж розраховано відповідно до інформації про відомості по спеціальному стажу в індивідуальних відомостях про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, який враховано згідно з атестацією робочих місць.
Позивач вважає таке рішення протиправним.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2026 року у справі № 360/4/26 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 08.12.2025 № 262840023078. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах, у відповідності до положень пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за його заявою від 01.12.2025, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період його роботи з 09.06.1989 по 31.07.1989 та навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992, а також до пільгового стажу на підземних роботах, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, період роботи з 31.01.1994 по 31.03.2005. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обґрунтовано відзив на позовну заяву. 
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом. 01.12.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Вказану заяву за принципом екстериторіальності направлено на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 08.12.2025 № 262840023078 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії.
В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що вік заявника 51 рік 04 місяці 18 днів. За результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 31.07.1989 з 09.06.1989 по 31.07.1989, період навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992, оскільки внесення відомостей про роботу та навчання заповнено з порушенням п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 - відсутні дати наказів при прийнятті та звільненні з роботи, зарахування та закінчення навчання. Страховий стаж заявника становить 25 років 6 місяців 21 день із зарахуванням додаткових років роботи за сп. № 1 - 5 р. 3 м.; роботи за сп. № 2 - 1 р. Довідка згідно додатку № 5 Постанови № 637 заявником не надана. Пільговий стаж розраховано відповідно до інформації про відомості по спеціальному стажу в індивідуальних відомостях про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, який враховано згідно до атестації робочих місць. Заявник не має права на призначення пенсії на пільгових умовах у зв`язку з відсутністю пільгового стажу.
Позивач, не погоджуючись з таким рішенням, звернувся до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, судом першої інстанції зазначено наступне. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частина 1 статті 92 Конституції України).
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV від 09.07.2003, пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Положеннями частини першої статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Разом з тим, відповідно до абзаців першого, другого пункту 2 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Статтею 114 Закону № 1058-IV врегульовані питання щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.
Згідно з частиною першою статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Судом встановлено, що станом на момент звернення за призначенням пенсії, ОСОБА_1 досяг 51 року, що є достатнім пенсійним віком, відповідно до вищенаведених положень статті 114 Закону № 1058-IV.
Зарахований відповідачем страховий стаж позивача склав 25 років 06 місяців 21 день, при цьому, зарахований пільговий стаж позивача за списком № 1 - 05 років 03 місяці, за списком № 2 - 1 рік, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до наведених положень законодавства.
Водночас, позивачем у позовній заяві визначено спірними періоди роботи з 09.06.1989 по 31.07.1989 та період навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992, які, на його думку, мають бути зараховані до його страхового стажу роботи, а також періоди роботи з 31.01.2004 по 19.10.1994, з 20.10.1994 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 31.03.2005, які, на його думку, мають бути зараховані до його пільгового стажу роботи за списком № 1.
При цьому, щодо вищевказаного періоду з 31.01.2004 по 19.10.1994 слід одразу вказати, що у позовній заяві допущено технічну помилку у початковій даті такого періоду (31.01.2004), оскільки вона є більшою (значно пізнішою) за кінцеву дату цього ж спірного періоду (19.10.1994).
Помилку допущено у році відповідної дати, а саме замість 2004 року, має бути 1994 рік, оскільки трудовою книжкою серії НОМЕР_1 та розрахунком трудового стажу позивача підтверджується, що вказаний період починається з дати 31.01.1994.
До того ж слід вказати, що дата 31.01.2004, в тому числі, входить до визначеного позивачем спірного періоду з 01.01.2004 по 31.03.2005, а відтак в будь-якому випадку питання щодо врахування згаданої дати (31.01.2004) до відповідного трудового стажу позивача, буде перевірено судом.
Відтак, в межах перевірки визначених позивачем у позовній заяві спірних періодів його роботи та навчання з 09.06.1989 по 31.07.1989, з 01.09.1991 по 01.07.1992, з 31.01.1994 по 19.10.1994, з 20.10.1994 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 31.03.2005, суд зазначає таке.
Згідно з абзацом першим пункту 1.1 розділу I “Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії” Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).
Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II “Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший” Порядку № 22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).
Статтею 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (далі - Закон № 1788-XII) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на територіях, зазначених в абзаці другому пункту 18 цього Порядку, стаж роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17, від 25.04.2019 у справі № 159/4178/16-а.
Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 01.12.2005 № 1451/11731 (далі - Порядок № 383), встановлено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.
Згідно з пунктом 4.2 Порядку № 383 результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умов і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.
Відповідно до пункту 4.3 Порядку № 383 у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.1997 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць) до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи зі шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.
З дослідження трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , в межах спірних періодів роботи, судом встановлено, що позивач у періоди:
- з 09.06.1989 по 31.07.1989 працював тимчасово учнем електрослюсаря шахтної поверхні у шахті імені 23 з`їзду КПРС;
- з 01.09.1991 по 01.07.1992 навчався в ПТУ № 33 м. Ровеньки за спеціальністю електрослюсаря підземного;
- з 31.01.1994 по 19.10.1994 працював електрослюсарем підземним 3 розряду з повним робочим днем під землею у ВП “Шахта Ворошилівська” ДП “Ровенькивугілля”;
- з 20.10.1994 по 31.03.2005 переведений та працював електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем під землею у ВП “Шахта Ворошилівська” ДП “Ровенькивугілля”.
У трудовій книжці також міститься запис щодо атестації робочих місць за умовами праці щодо вказаного періоду роботи позивача з 20.10.1994 по 31.03.2005, згідно з яким підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах.
Суд зазначає, що записи в трудовій книжці серії НОМЕР_1 , про роботу та навчання позивача у наведені вище періоди, містять всі необхідні відомості про відповідний трудовий стаж позивача, в тому числі, про пільговий характер роботи позивача на підземних роботах з повним робочим днем під землею в окремі періоди, які мають бути зараховані до пільгового підземного стажу позивача за списком № 1.
Водночас, зі спірного рішення відповідача 2 вбачається, що до трудового стажу позивача не зараховано періоди його роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 з 09.06.1989 по 31.07.1989, період навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992, оскільки внесення відомостей про роботу та навчання заповнено з порушенням п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58, - відсутні дати наказів при прийнятті та звільненні з роботи, зарахування та закінчення навчання. Також, як зазначено у цьому рішенні відповідача 2, пільговий стаж розраховано відповідно до інформації про відомості по спеціальному стажу в індивідуальних відомостях про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, який враховано згідно з атестацією робочих місць.
Щодо наведених посилань відповідача 2 на недоліки трудової книжки серії НОМЕР_1 , викладених у спірному рішенні, суд зазначає таке.
Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 було затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція № 58).
Відповідно до абзацу першого пункту 1.1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Пунктом 1.5 Інструкції № 58 визначено, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 “Про трудові книжки працівників”, цією Інструкцією та іншими актами законодавства.
Згідно з пунктами 2.2 - 2.5 Інструкції № 58 заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться:
відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження;
відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;
відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;
відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Стягнення до трудової книжки не заносяться.
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Водночас, станом на час заповнення трудової книжки позивача в частині спірного періоду роботи з 09.06.1989 по 31.07.1989 та навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992 діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Державного комітету СРСР з праці і соціальним питанням від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162).
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції № 162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних та тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 1.4 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 06.09.1973 № 656 “Про трудові книжки працівників та службовців” (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 162 усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні - у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). У трудову книжку вносяться, зокрема відомості про працівника: прізвище, ім`я, по-батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність.
Згідно з пунктом 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Також відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 “Про трудові книжки працівників” відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.
Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.
Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей.
Суд вважає, що недотримання підприємством вимог законодавства не є відповідальністю працівника та не може бути причиною позбавлення останнього права на належне пенсійне забезпечення. Адже позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи та навчання ці записи є доказами для підтвердження його трудового стажу. Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, від 07.02.2018 у справі № 275/615/17, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а.
Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
До того ж слід вказати, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.
З огляду на наведене, певні недоліки в записах у трудовій книжці, не можуть бути підставою для неврахування відповідних періодів трудової діяльності при обчисленні стажу роботи (до впровадження персоніфікованого обліку), оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист.
Крім того слід вказати, що записи в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , в тому числі, й про період роботи з 09.06.1989 по 31.07.1989 та навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992, а також і інші періоди його трудової діяльності, не містять жодних виправлень або неточностей, внесені у хронологічному порядку, засвідчені підписами й ініціалами відповідних посадових осіб, які вносили такі записи, з посиланням на документи, на підставі яких їх внесено, та засвідчені відповідними печатками підприємств та учбового закладу, де навчався позивач.
Таким чином, доводи відповідача про не зазначення у вказаній трудовій книжці дат наказів, на підставі яких внесено записи про період роботи з 09.06.1989 по 31.07.1989 та навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992, як на єдину підставу для незарахування таких періодів до страхового стажу позивача, за наявності усіх необхідних відомостей, зокрема, про вказані періоди роботи та навчання, є необґрунтованими.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі “Ковач проти України” від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі “Мельниченко проти України” від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі “Чуйкіна проти України” від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі “Швидка проти України” від 30.10.2014).
Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.
Отже, підсумовуючи суд зазначає, що період роботи позивача з 09.06.1989 по 31.07.1989 та навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992 мають бути зараховані до його страхового стажу.
Щодо спірного періоду роботи позивача з 31.01.1994 по 31.03.2005, суд вважає за необхідне окремо зазначити таке.
Як вже мовилось, записи про роботу у наведений період, містять всі необхідні відомості про пільговий характер роботи позивача на підземних роботах з повним робочим днем під землею, а тому цей період має бути зарахований до пільгового стажу позивача на підземних роботах за списком № 1.
При цьому, з розрахунку трудового стажу позивача (форма РС-право) вбачається, що вказаний період частково зараховано до пільгового стажу позивача за списком № 1, а саме з 01.01.1999 по 31.12.2001, з 01.01.2003 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 31.03.2005, частково зараховано до пільгового стажу за списком № 2, а саме з 01.01.2002 по 31.12.2002, а іншу частину періоду - з 31.01.1994 по 31.12.1998 лише до страхового стажу.
Відповідач 2 зазначає, що пільговий стаж розраховано відповідно до інформації про відомості по спеціальному стажу в індивідуальних відомостях про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Однак, як вже зазначалось, відомості про трудову діяльність позивача у спірні періоди, що зазначені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 також мають бути враховані при розрахунку трудового стажу позивача.
При цьому, за відомостями згаданої трудової книжки, яка є основним документом, що підтверджує трудовий стаж, позивач у період з 31.01.1994 по 31.03.2005 фактично працював на одній і тій же посаді на підземних роботах з повним робочим днем під землею та на одному і тому ж підприємстві.
Відтак, суд зазначає, що спірний період роботи позивача з 31.01.1994 по 31.03.2005 має бути повністю зарахований до його пільгового стажу на підземних роботах, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1.
З урахуванням викладеного суд зазначає, що рішення відповідача 2 про відмову в призначенні пенсії від 08.12.2025 № 262840023078 прийнято не на підставі Конституції та законів України, без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Вирішуючи позовні вимоги про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, судом враховано, як уже мовилось, що станом на момент звернення за призначенням пенсії, ОСОБА_1 досяг 51 року, що є достатнім пенсійним віком за приписами пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV.
Зарахований відповідачем страховий стаж позивача склав 25 років 06 місяців 21 день, що навіть без урахування вищевказаних періодів трудової діяльності позивача та навчання, які підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача, є достатнім для призначення пенсії у відповідності до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV по вказаному критерію.
Зарахований відповідачем пільговий стаж позивача за списком № 1 склав 05 років 03 місяці 00 днів. При цьому, враховуючи наведені висновки суду щодо необхідності зарахування до пільгового стажу позивача на підземних роботах, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1, періоду його роботи з 31.01.1994 по 31.03.2005, зокрема, частини цього періоду, які не враховані до такого пільгового стажу позивача (з 31.01.1994 по 31.12.1998, з 01.01.2002 по 31.12.2002), відповідний стаж позивача на підземних роботах, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1, складає більше 10 років, що також є достатнім для призначення йому пенсії у відповідності до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV.
Отже, є законні підстави для призначення позивачу пенсії за його заявою від 01.12.2025.
Разом з тим, щодо позовних вимог позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, суд зазначає, що з матеріалів справи встановлено, що вказаний пенсійний орган не розглядав заяву позивача про призначення пенсії від 01.12.2025 та будь-яких рішень при її розгляді та в межах спірних правовідносин не приймав, а тому вимоги до відповідача 1 задоволенню не підлягають.
Щодо інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Проніна проти України” зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. “Руїз Торія проти Іспанії” (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вищевикладені факти та обставини є безумовною підставою для висновків суду про протиправність рішення відповідача 2, а інші доводи не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, то суд зауважує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи у сукупності наведені судом обставини, а також, те що позивачем заявлено частину вимог не до тієї особи, висновки суду щодо протиправності рішення відповідача 2, прийнятого за наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії, а також щодо спірних у цій справі періодів, суд першої інстанції дійшов висновку щодо необхідності виходу за межі позовних вимог і обрання належного, та ефективного способу захисту порушених прав позивача, шляхом: визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про відмову у призначенні пенсії позивачу від 08.12.2025 № 262840023078; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах, у відповідності до положень пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за його заявою від 01.12.2025, зарахувавши до страхового стажу позивача період його роботи з 09.06.1989 по 31.07.1989 та навчання з 01.09.1991 по 01.07.1992, а також до його пільгового стажу на підземних роботах, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, період роботи з 31.01.1994 по 31.03.2005.
Колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову. 
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2026 року у справі № 360/4/26 - залишити без задоволення. 
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2026 року у справі № 360/4/26 - залишити без змін. 
Повне судове рішення складено 10 вересня 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін 

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Геращенко