С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
вул. Максима Кривоноса, 25, м. Київ, 03037; тел. (044) 298-59-37
вул. Грушецька, 1, м. Київ, 03113; тел.: (044) 298-59-52
e-mail: inbox@sl.ki.court.gov.ua, web: https://sl.ki.court.gov.ua
код ЄДРПОУ: 02896762
_________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/11890/26
В справі 760/31840/24
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина
03 вересня 2026 року в місті Києві Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Коробенка С.В. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дінеро» про визнання договору позики недійсним.

ІІ. Описова частина
В грудні 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Шуляка Руслана Валерійовича звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дінеро» про визнання недійсним договору позики № AG3339825 від 18.01.2020.
Ухвалою суду від 11.12.2024 відкрито спрощене позовне провадження в справі, розгляд справи вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) учасників справи, Відповідачу визначено строк на подання відзиву на позов - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.01.2020 між Позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», яке в подальшому змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дінеро», укладено договір позики № AG3339825 на суму 4.200,00 грн. Станом на 25.11.2024 заборгованість за цим договором становить 6.000,00 грн.
Позивач вказує, що 14.11.2024 його представник звернувся до Відповідача з адвокатським запитом про надання копії договору позики № AG3339825 та/або копій інших документів, які підтверджують правовідносини позики, а 19.11.2024 Відповідач надав відповідь на цей запит, до якої додав текст договору позики № AG3339825, Спеціальні умови для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії та Паспорт споживчого кредиту.
Обґрунтовуючи заявлену вимогу, Позивач зазначає, що укладений з Відповідачем договір за своєю правовою природою є договором приєднання в розумінні ст. 634 ЦК України. На думку Позивача, договір позики № AG3339825 не є доказом, який підтверджує надання позики та наявність кредитних правовідносин, оскільки не містить підпису відповідальних осіб та не скріплений печаткою відповідної установи. Позивач також стверджує, що з наданих Відповідачем матеріалів не вбачається жодних доказів того, що грошові кошти в розмірі 4.200,00 грн були нараховані Позивачу та використані ним, і вважає сукупність цих обставин достатньою підставою для визнання договору недійсним.
На обґрунтування позову Позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, вказуючи, що умови договору, розроблені кредитодавцем, мають бути чіткими і зрозумілими для споживача, а умови, розміщені на веб-сайті позикодавця, не можуть застосовуватися судом за відсутності доказів ознайомлення з ними позичальника.
Крім того, Позивач просить стягнути з Відповідача 20.000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1.211,20 грн судового збору.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів направлено Відповідачу. Відзив на позов у встановлений судом строк до суду не надійшов.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ІІІ. Мотивувальна частина
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дослідивши наявні в справі докази, суд вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.
18.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» (позикодавець, кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір, оформлений документами «Спеціальні умови Договору позики № AG3339825» і «Спеціальні умови для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії № AG3339825», невід`ємною частиною яких є Загальні умови договору позики.
За Спеціальними умовами Договору позики сума позики становить 3.500,00 грн, штраф - 1.398,95 грн, пеня - 1,50 %, дата виплати - 17.02.2020. За Спеціальними умовами для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії ліміт кредитної лінії становить 4.200,00 грн, сума кредиту - 700,00 грн, відсоткова ставка - 1,33 % на день, надана сума кредиту - 4.200,00 грн, дата повного погашення - 17.02.2020.
Обидва документи містять індивідуальні дані позичальника: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , серія та номер паспорта НОМЕР_2 , електронна адреса та номер телефону позичальника. Ці дані збігаються з даними Позивача, зазначеними ним у позовній заяві.
Пунктом 4 Спеціальних умов Договору позики та пунктом 4 Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії передбачено, що вони укладаються дистанційно та мають юридичну силу без будь-якого підпису на папері. У графах «Позикодавець» («Кредитодавець») і «Позичальник» зазначено «[електронний підпис]».
Розділом 2 Загальних умов договору позики врегульовано порядок укладення договору за допомогою дистанційних засобів: позичальник заповнює Заяву на Порталі та створює Особистий кабінет; йому надається Пропозиція позикодавця; натисканням кнопки «Прийняти» позичальник підтверджує надання згоди з умовами; на номер телефону позичальника надсилається Код підтвердження, шляхом введення якого позичальник підписує та приймає Пропозицію і підтверджує укладення договору на основі Загальних умов позики згідно з нормами Закону України «Про електронну комерцію» (п.п. 2.1.1-2.1.2). Згідно з п. 2.4 Загальних умов договір, укладений за допомогою дистанційних заходів, має таку ж силу, як і договір, підписаний у паперовому вигляді.
До матеріалів справи додано також Паспорт споживчого кредиту (Додаток 1 до Закону України «Про споживче кредитування»), в якому наведено умови кредитування (тип кредиту - кредитна лінія, ліміт кредиту - 4.200,00 грн, реальна річна процентна ставка - 597,76 %, загальні витрати за кредитом - 149,00 грн) і який містить відмітку про підписання його електронним підписом ОСОБА_1 .
Листом від 19.11.2024 № 0323 Відповідач у відповідь на адвокатський запит представника Позивача повідомив, що з Позивачем був укладений Договір № AG3339825 (вн. № L5349522), заборгованість за яким станом на дату направлення відповіді становить 6.000,00 грн, та надіслав текст цього договору з додатками.
Наведені обставини Позивачем не заперечуються. Навпаки, в позовній заяві Позивач прямо зазначає, що 18.01.2020 він уклав договір позики № AG3339825, а станом на 25.11.2024 заборгованість за цим договором складає 6.000,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Отже, обов`язковою умовою для визнання правочину недійсним є доведення позивачем наявності на момент його вчинення тих обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину. При цьому позивач має зазначити, якій саме з вимог ст. 203 ЦК України не відповідає оспорюваний правочин, і довести це належними та допустимими доказами.

Щодо доводів Позивача про відсутність підпису та печатки.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Частиною 3 цієї статті допускається використання при вчиненні правочинів електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін.
Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Особливості вчинення правочинів в електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 № 675-VIII.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 цього Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовим ідентифікатором є алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону.
Згідно зі ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
За таких обставин доводи Позивача про те, що спірний договір не містить підпису відповідальних осіб і не скріплений печаткою фінансової установи, є безпідставними. Спірний договір за своєю формою є електронним, укладеним дистанційно в інформаційно-комунікаційній системі позикодавця, що прямо передбачено п. 4 Спеціальних умов і розділом 2 Загальних умов договору позики. Наявність власноручних підписів сторін на паперовому примірнику такого договору не вимагається ні законом, ні умовами самого договору. Так само чинне законодавство не пов`язує дійсність договору позики за участю фізичної особи з наявністю на ньому відбитка печатки юридичної особи - позикодавця.
Крім того, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Стосовно договору позики закон таких наслідків не встановлює. Відтак навіть у разі доведеності доводів Позивача щодо форми правочину такі доводи самі по собі не могли б бути підставою для визнання договору недійсним.

Щодо доводів Позивача про те, що договір є договором приєднання.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
Укладення договору в такий спосіб прямо передбачене законом і саме по собі не свідчить про невідповідність правочину вимогам ст. 203 ЦК України. Частиною 2 ст. 634 ЦК України для сторони, яка приєдналася до договору, передбачено право вимагати зміни або розірвання договору за наявності визначених у ній підстав, проте таких вимог Позивач у цій справі не заявляв.
При цьому Позивач не зазначив жодної конкретної умови спірного договору, яка, на його думку, суперечить актам цивільного законодавства або є несправедливою, і не надав жодних доказів на підтвердження цього.

Щодо доводів Позивача про відсутність доказів отримання грошових коштів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо буде встановлено, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, договір позики вважається неукладеним.
Отже, обставина неотримання позичальником грошових коштів за законом має наслідком не недійсність, а неукладеність договору позики.
У постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, а наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. У пункті 7.26 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в разі оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Таким чином, доводи Позивача про неотримання ним коштів за спірним договором не лише не підтверджують заявлену вимогу, а й перебувають у суперечності з нею, оскільки обставини, на які він посилається, у разі їх доведеності виключали б саму можливість визнання договору недійсним.
Водночас суд зазначає, що жодних доказів на підтвердження неотримання ним коштів Позивач не надав. Навпаки, зі змісту позовної заяви та наданих Позивачем документів вбачається, що станом на 25.11.2024 за спірним договором обліковується заборгованість у розмірі 6.000,00 грн, наявність якої Позивач у позовній заяві підтверджує.

Щодо посилання Позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.
Зазначена постанова ухвалена у справі за позовом банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якій Велика Палата Верховного Суду оцінювала допустимість використання як доказу витягу з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на веб-сайті банку, що не підписувалися позичальником і зміст яких на момент укладення договору встановити було неможливо. Питання недійсності правочину в тій справі не вирішувалося.
Правовідносини у справі, що розглядається, не є подібними. До матеріалів цієї справи надано не витяг із розміщених на веб-сайті умов, а Спеціальні умови договору, які містять індивідуальні дані позичальника та всі істотні умови (суму позики та кредиту, строк, розмір плати за користування, розмір штрафу та пені), а також Загальні умови, що згідно з п. 3 Спеціальних умов є невід`ємною частиною договору. Ці документи надані самим Позивачем як додаток до позовної заяви і ним не спростовуються.
Крім того, предметом розгляду в цій справі є не стягнення заборгованості, а вимога про визнання правочину недійсним, а тому висновки щодо стандарту доказування розміру заборгованості до спірних правовідносин не застосовуються.

Аналізуючи встановлені обставини в сукупності, суд виходить з того, що Позивач не довів наявності на момент вчинення спірного правочину обставин, з якими закон пов`язує його недійсність, тобто невідповідності договору вимогам ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Позивач не посилався на порушення процедури його ідентифікації в інформаційно-комунікаційній системі позикодавця, на вчинення правочину від його імені іншою особою, на відсутність чи невідповідність внутрішній волі свого волевиявлення, на обман, помилку, насильство або тяжкі обставини.
За таких обставин передбачена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності спірного правочину Позивачем не спростована.
Суд також зважає на те, що згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором, а у визначених законом випадках - іншим ефективним способом. Обраний спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення і забезпечувати реальне поновлення порушеного права. Оскільки Позивач фактично заперечує наявність у нього грошового зобов`язання перед Відповідачем, вимога про визнання договору недійсним з наведених ним підстав не є ефективним способом захисту.
Враховуючи викладене, беручи до уваги необґрунтованість і недоведеність позовних вимог, суд вважає необхідним у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Оскільки в задоволенні позову відмовлено, понесені Позивачем судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, відшкодуванню за рахунок Відповідача не підлягають.

IV. Резолютивна частина
Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд вирішив:
1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дінеро» про визнання договору позики недійсним відмовити.
2. Судові витрати покласти на Позивача.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
4. Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ;
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дінеро», адреса: м. Київ, вул. Сурикова, 3; код юридичної особи: 41350844.

Суддя: