ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 300/6962/25 пров. № А/857/8907/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Мандзія О.П.,
Суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 
за участю секретаря судового засідання Прокоп`юк К.В.,

представника позивача Тиніва І.Д.,
представника відповідача 1 Вахатової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі №300/6962/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, -

суддя в 1-й інстанції Микитин Н.М.,
дата ухвалення рішення 20.01.2026,
місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту судового рішення 05.02.2026,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі – апелянт, відповідач 1), Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області (далі – відповідач 2) про визнання протиправним (незаконним) та скасування наказу від 01.09.2025 №240-к «Про звільнення ОСОБА_1 », зобов`язання поновити на роботі з дня звільнення на рівнозначній посаді та стягнути середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом Голови Державної міграційної служби України Наталії Науменко від 01.09.2025 №240-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено з посади начальника Управління ДМСУ в Івано-Франківській області ОСОБА_1 у зв`язку з ліквідацією як юридичної особи публічного права Управління ДМСУ в Івано-Франківській області, відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» на підставі попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 від 26.12.2024 №10-12852/1-24, погодження Міністра внутрішніх справ України Ігоря Клименка від 07.08.2025 №28831/01/222025, подання Голови комісії з ліквідації Управління ДМС в Івано-Франківській області від 22.07.2025 №2601.11-3613/26012-25.
За доводами представника позивача, враховуючи те, що Управління ДМС в Івано-Франківській області не ліквідовувалося з повною відмовою від здійснення владних управлінських функцій у сфері, віднесеній до його відання, натомість укрупнився до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, відтак фактично відбулася реорганізація. У свою чергу, через невиконання вимог абзацу 2 частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" за №889-VІІІ від 10.12.2025 (далі - Закон №889-VІІІ), ОСОБА_1 не було запропоновано іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.01.2026 у цій справі позов задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано наказ Голови Державної міграційної служби України Наталії Науменко «Про звільнення ОСОБА_1 » від 01.09.2025 за №240-КТ; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області з 03.09.2025; стягнуто з Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486) на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 300704,58 гривень (триста тисяч сімсот чотири гривні п`ятдесят вісім копійок) з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Крім того, звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області та в частині стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за один місяць в сумі 69 860, 66 гривень з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Не погодившись з вказаним судовим рішення, Державна міграційна служба України оскаржила таке в апеляційному порядку, оскільки вважає, що таке прийняте з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що обов`язок пропонувати іншу посаду у разі ліквідації державного органу (за пунктом 1№ ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII) законодавцем не встановлено. 
26.12.2024 ДМС попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення, з яким останній ознайомлений 30.12.2024. На виконання вимог підпунктів 7 та 12 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2014 №360, Міністерство внутрішніх справ України листом від 07.08.2025 №28831/01/22-2025 погоджено звільнення позивача. Після попередження про наступне звільнення та отримання погодження від Міністерства внутрішніх справ, ДМС винесено наказ від 01.09.2025 №240-КТ «Про звільнення ОСОБА_1 ». Таким чином, ДМС, як суб`єктом владних повноважень в межах наданих повноважень відповідно до Закону №889-VIII, дотримано встановлену процедуру звільнення, визначену п. 1№ ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII. Проте, вирішуючи спір на користь позивача, судом першої інстанції невірно застосовано норму матеріального права та надано оцінку діям відповідача, виходячи з іншої норми Закону№889-VIII, як підстави звільнення та невірного тлумачення суті понять, встановлених законодавцем. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 затверджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі – Порядок №1074), відповідно до пункту 5 якого, орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. 11.10.2024 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про утворення міжрегіонального територіального органу та ліквідацію територіальних органів Державної міграційної служби» №1160 (далі – Постанова №1160). Пунктом 2 Постанови №1160 ліквідовано, як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби – управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області та Головне управління Державної міграційної служби в Львівській області. Також пунктом 3 Постанови №1160 визначено, що управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області та Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області, які ліквідуються, продовжують здійснювати покладені на них функції та повноваження до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби. 
На виконання Постанови №1160, ДМС видано наказ від 05.12.2024 №318 «Про ліквідацію УДМС в Івано-Франківській області». Відповідно до пунктів 1, 2 наказу ДМС від 05.12.2024 №318 наказано утворити комісію з ліквідації Управління та затверджено Голову комісії з ліквідації управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області Якуб`яка А.П., першого заступника начальника Управління. Частиною другою статті 104 ЦК України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. 
До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 10.12.2024 внесено відомості про припинення юридичної особи УДМС в Івано-Франківській області в результаті її ліквідації. 
Отже, в даному випадку мало місце саме ліквідація органу виконавчої влади без визначення правонаступника, Постанова №1160 є чинною та підлягає виконанню в межах та порядку, передбаченому чинним законодавством, в судовому порядку Постанова №1160 не оскаржувалась. 
ДМС під час розгляду справи в суді першої інстанції наголошено на тому, що вищезазначена Постанова №1160 слугувала підставою для звільнення позивача, саме відповідно до пункту 1№ ч. 1 ст. 87 Закону №889 – VIII (ліквідація державного органу). 
Суд першої інстанції надаючи оцінку обставинам у справі перейняв на себе повноваження Конституційного Суду України, адже у своєму рішенні зазначив, що при дослідженні обставин справи фактично відбулась реорганізація територіальних органів ДМС, а не їх ліквідація, хоча у Постанові №1160 чітко визначено, що це ліквідація. 
Судом, задовольняючи позовні вимоги, зроблено хибний висновок щодо застосування норми Закону №889 – VIII та стверджено про обов`язок відповідача пропонувати позивачу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Проте, дана норма Закону №889 – VIII підлягає застосуванню в разі коли звільнення відбувається на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII - скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу. 
Наголошено з покликанням на практику Верховного Суду, що приймаючи рішення у цій справі, судом проігноровано, що територіальний орган ДМС не реалізує повноваження і функції, покладені законодавством, а отже і відсутня можливість наділити ОСОБА_1 його попередніми обов`язками, що були до звільнення. Поновлюючи позивача в такому органі, суд фактично забезпечив останнього оплатою праці без виконання обов`язків за які така оплата здійснюється. Крім того, поновлення ОСОБА_1 на посаді унеможливлює виконання Державною міграційною службою України постанови Кабінету Міністрів України №1160 у повному обсязі, оскільки відсутність повного вивільнення працівників об`єктивно перешкоджає завершенню процедури ліквідації. За таких умов створюються передумови для порушення ДМС вимог ст. 117 Конституції України, відповідно до якої постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України, видані в межах його компетенції, є обов`язковими до виконання. 
ДМС приймаючи оскаржуваний наказ діяла виключно у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України, Законом України «Про державну службу» та на виконання Постанови №1160 та не мала правових підстав щодо прийняття будь-яких інших рішень, непов`язаних з ліквідацією. 
Апелянт просив скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.01.2026 у справі №300/6962/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, та прийняти нове - яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі- КАС України), відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Від управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області заяв по суті апеляційної скарги не надходило.
Представник апелянта в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав повністю, просив її вимоги задовольнити та скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.01.2026 та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову надавши додаткові письмові докази щодо поновлення позивача на посаді, які були витребуванні апеляційним судом. 
Представник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив повністю, просив у її задоволенні відмовити та рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін та врахувати усталену практику Верховного Суду в аналогічних спорах.
Відповідач 2 в судове засідання явки уповноваженого представника не забезпечив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавав.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується письмовими доказами, що наказом Управління ДМСУ в Івано-Франківській області від 31.05.2012 №48-к оголошено наказ Державної міграційної служби України від 30 травня 2012 року №328-к щодо призначення ОСОБА_1 на посаду завідувача Снятинського районного сектору Управління ДМС України в Івано-Франківській області, як такого, що пройшов конкурсний відбір.
Відповідно до наказу ДМС України №400-к від 14.06.2012, ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Управління ДМС у Івано-Франківській області у порядку переведення, як такий, що успішно пройшов стажування на цій посаді. 
Наказом Державної міграційної служби України від 26.04.2019 №110-кт «Про присвоєння чергового рангу державного службовця» ОСОБА_1 , начальнику Управління ДМС в Івано-Франківській області, присвоєно черговий 3 ранг державного службовця з 02.05.2019 року.
Управління ДМС в Івано-Франківській області наказом від 30.10.2023 за №26 введено в дію з 01.11.2023 структуру Управління ДМС в Івано-Франківській області, до якої віднесено посаду начальника Управління.
Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення міжрегіонального органу та ліквідацію територіальних органів Державної міграційної служби" від 11.10.2024 за №1160 (надалі по тексту також – Постанова №1160) прийнято рішення про утворення як юридичної особи публічного права територіальний орган Державної міграційної служби – Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби та постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби – Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області та Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області.
На виконання Постанови №1160, ДМС видано наказ від 05.12.2024 №318 «Про ліквідацію УДМС в Івано-Франківській області». Відповідно до пунктів 1, 2 наказу ДМС від 05.12.2024 №318 наказано утворити комісію з ліквідації УДМС в Івано- Франківській області та затверджено Голову комісії з ліквідації УДМС в Івано- Франківській області Якуб`яка Андрія Петровича, першого заступника начальника УДМС в Івано-Франківській області.
До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 10.12.2024 внесено запис за №1001191100015008902 про припинення юридичної особи, з вказаного моменту юридична особа публічного права перебуває з відміткою "в стані припинення", що визнається сторонами та підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Наказом ДМС від 25.12.2024 №338 «Про попередження про заплановане вивільнення працівників УДМС в Івано-Франківській області» затверджено список працівників УДМС в Івано-Франківській області, призначення яких здійснюється Головою ДМС, посади яких підлягають вивільненню у зв`язку з ліквідацією УДМС в Івано- Франківській області.
Відповідно наказу УДМС в Івано-Франківській області "Попередження про наступне звільнення" від 26.12.2024 начальника УДМС в Івано-Франківській області попереджено про наступне звільнення, згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», за змістом якого позивач повідомляється, що у зв`язку із ліквідацією як юридичної особи публічного права Управління ДМСУ в Івано-Франківській області, відповідно до Постанови №1160 такий попереджається про наступне звільнення з посади начальника Управлінням ДМС в Івано-Франківській області на підставі підпункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" з урахуванням абзацу 1 частини 3 статті 87 цього ж Закону.
На примірнику попередження міститься особистий підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з його змістом 30.12.2024. 
Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби зареєстроване як юридична особа публічного права 04.03.2025, про що свідчить запис про державну реєстрацію №1004151020000062617 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Державною міграційною службою України видано наказ "Про діяльність Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби" від 27.06.2025 за №157, за пунктом 1 якого начальнику ЗМУ ДМС з 01.07.2025 наказано забезпечити виконання завдань і функцій, визначених у Положення про Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, затвердженому наказом Державної міграційної служби України від 27.11.2024 за №311.
Головою комісії з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області було направлено Подання про звільнення ОСОБА_1 листом від 22.07.2025 №2601.11-3613/2601.2-25 на ім`я голови ДМС України. 
Міністерством внутрішніх справ погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади начальника УДМС в Івано-Франківській області, що підтверджується листом від 07.08.2025 №28831/01/22-2025. 
Наказом ДМС від 01.09.2025 №240-к ОСОБА_1 звільнено із посади начальника Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області з 02.09.2025 у зв`язку із ліквідацією як юридичної особи публічного права УДМС в Івано-Франківській області, відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".
Вважаючи наказ Державної міграційної служби України "Про звільнення ОСОБА_1 " від 01.09.2025 за №240-кт таким, що прийнятий не на підставі та не в межах чинного законодавства, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом за захистом свого порушеного права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що Державною міграційною службою України видано наказ «Про діяльність Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби» від 27.06.2025 за №157, за пунктом 1 якого начальнику ЗМУ ДМС з 01.07.2025 наказано забезпечити виконання завдань і функцій, визначених у Положення про Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, затвердженому наказом Державної міграційної служби України від 27.11.2024 за №311.
За змістом пункту 3 «Положення про Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області» (затвердженого наказом ДМСУ від 16.07.2024 за №239) (а.с.84-95), до основних завдань УДМС віднесено реалізацію на території Івано-Франківської області державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Разом з тим, до основних завдань ЗМУ ДМС, відповідно до пункту 3 «Положення про Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України» (затвердженого наказом ДМСУ від 27.11.2024 за №311) належить реалізація на території Івано-Франківської та Львівської областей державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Суд першої інстанції констатував, що держава, яка в особі Кабінету Міністрів України ухвалила Постанову №1160, коли ліквідувала Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головне управління ДМС у Львівській області, не відмовилася від завдань з реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції) та іншого на місцевому (локальному) рівні, а наділила ними новоутворений міжрегіональний територіальний орган – Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби. Та дійшов висновку, що після формальної ліквідації територіальних органів Державної міграційної служби України (Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головного управління ДМС у Львівській області) фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, якому і були передані повноваження, завдання та функції названих державних територіальних органів ДМСУ, а не їх ліквідація
Крім того, на переконання суду першої інстанції, у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Та вказано висновок, про порушення (недотримання) процедури звільнення позивача, встановленої частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII (відсутня пропозиція іншої рівнозначної посади), зазначені порушення є істотними порушеннями припинення державної служби за ініціативою суб`єкта владних повноважень, які впливають на остаточний її результат.
Таким чином, суд першої інстанції, з огляду на висновок про суттєве порушення відповідачем процедури звільнення відповідача, визнав оспорюваний наказ Голови Державної міграційної служби України Наталії Науменко "Про звільнення ОСОБА_1 " від 01.09.2025 за №240-КТ протиправним, що обумовлювало його скасування. 
Ефективним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку визначено поновлення ОСОБА_1 на посаді, яку він обіймав до протиправного звільнення, а саме - начальника Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області. Стягнути з Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 300 704,58 гривень з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд керується таким.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У контексті спірних правовідносин, з врахуванням доводів апеляційної скарги та письмових пояснень сторін, щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, дослідженню підлягають питання:
- перевірка дотримання трудового законодавства щодо таких працівників; 
- реальність такої ліквідації на підставі юридичного акту, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави, як взаємопов`язані;
- законність як цього юридичного акта, так і процедури звільнення;
- належного поновлення особи на посаді публічної служби після її незаконного звільнення на відповідній посаді.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях врегульовані Законом України «Про державну службу» за №889-VІІІ від 10.12.2025 (далі по тексту також – Закон №889-VІІІ)
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч. 2, 3 ст. 5 Закону №889-VIII).
За змістом частини 5 статті 22 Закону №889-VІІІ у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
Пункт 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Згідно частини 1 статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 11) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.
Предметом спору в цій справі є (не)правомірність звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Наведена підстава звільнення позивача із займаної посади (пункт 11 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII) передбачає таку обставину як ліквідація державного органу.
У релевантній практиці Верховний Суд констатував, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передання іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників з`ясовувати реальність такої ліквідації із врахуванням вищенаведеного. Оскільки юридичний акт, що став підставою для ліквідації, та наступне звільнення працівника з цієї підстави взаємопов`язані, перевірці підлягають законність як цього юридичного акта, так і процедури звільнення.
Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи при розгляді справи №300/5208/22 у постанові від 03.04.2025 висновки Верховного Суду, сформовані за аналогічних обставин справи у постановах від 16.05.2024 у справі №300/5311/22, від 31.07.2024 року у справі №300/5313/22, висловив правову позицію, за якою ліквідація державного органу (як підстава для припинення державної служби) пов`язується не тільки з виданням відповідного розпорядчого акта про ліквідацію юридичної особи [публічного права], але також з тим, що держава відмовляється від виконання певних завдань і функцій або ж передає їх (чи залишає їх) іншому державному органу (приміром, для недопущення дублювання повноважень державних органів). Іншими словами, ліквідація юридичної особи публічного права - навіть якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є відповідний запис – не тотожне за змістом і юридичним наслідками ліквідації державного органу, який, між тим, може мати статус юридичної особи, яка за порядком утворення належить до юридичних осіб публічного права. 
Злиття кількох державних органів в один й наділення цього новоутвореного (в результаті такого способу реорганізації) державного органу по суті тими самими владними повноваженнями, які мали ті органи, які злилися в один, не означає, що припинені (шляхом злиття) державні органи ліквідовані інституційно. У такий спосіб вони набули нової "форми", але їх "сутність", яка виявляється у завданнях і функціях у визначеній сфері правовідносин, залишилися ті самі. Звідси й робиться висновок, що державний орган (зокрема й місцевого рівня, як-от у цій справі) не ліквідований, а реорганізований.
Таки чином, наведені вище міркування стосовно того, який зміст вкладається в "ліквідацію" державного органу та зміни, внесені до статті 87 Закону №889-VIII згідно із Законами №117-IX від 19.09.2019, №440-IX від 14.01.2020, №1285-IX від 23.02.2021, не заперечують існуючого підходу до розрізнення «ліквідації» державного органу від його "реорганізації", а з тим і юридичних процедур та наслідків, які мають застосовуватися щодо державних службовців.
З`ясовуючи суть змін в організації функціонування територіальних органів Державної міграційної служби України і їх юридичні наслідки колегія суддів зазначає наступне.
Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення міжрегіонального органу та ліквідацію територіальних органів Державної міграційної служби" від 11.10.2024 за №1160 (надалі по тексту також – Постанова №1160) прийнято рішення про утворення як юридичної особи публічного права територіальний орган Державної міграційної служби – Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби та постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної міграційної служби – Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області та Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області.
Державною міграційною службою України видано наказ "Про ліквідацію УДМС в Івано-Франківській області" від 05.12.2024 за №318, надалі наказом Управління ДМСУ в Івано-Франківській області від 09.12.2024 за №57 утворено комісію з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області та затверджено її персональний склад.
До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 10.12.2024 внесено запис за №1001191100015008902 про припинення юридичної особи, з вказаного моменту юридична особа публічного права перебуває з відміткою "в стані припинення".
Разом з тим, Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби зареєстроване як юридична особа публічного права 04.03.2025, про що свідчить запис про державну реєстрацію №1004151020000062617 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (за даними сайту Міністерства юстиції України).
Державною міграційною службою України видано наказ "Про діяльність Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби" від 27.06.2025 за №157, за пунктом 1 якого начальнику ЗМУ ДМС з 01.07.2025 наказано забезпечити виконання завдань і функцій, визначених у Положення про Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, затвердженому наказом Державної міграційної служби України від 27.11.2024 за №311.
За змістом пункту 3 «Положення про Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області» (затвердженого наказом ДМСУ від 16.07.2024 за №239), до основних завдань УДМС віднесено реалізацію на території Івано-Франківської області державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
В той же час, до основних завдань ЗМУ ДМС, відповідно до пункту 3 "Положення про Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України" (затвердженого наказом ДМСУ від 27.11.2024 за №311) належить реалізація на території Івано-Франківської та Львівської областей державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Суд першої інстанції вірно констатував, що держава, яка в особі Кабінету Міністрів України ухвалила Постанову №1160, коли ліквідувала Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головне управління ДМС у Львівській області, не відмовилася від завдань з реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції) та іншого на місцевому (локальному) рівні, а наділила ними новоутворений міжрегіональний територіальний орган – Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби.
Щодо доводів апелянта про те, що в даному випадку мало місце саме ліквідація органу виконавчої влади без визначення правонаступника, Постанова №1160 є чинною та підлягає виконанню в межах та порядку, передбаченому чинним законодавством, в судовому порядку Постанова №1160 не оскаржувалась то дані доводи не спростовують фактичної реорганізації шляхом злиття Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головного управління ДМС у Львівській області.
А тому є вірним висновок суду першої інстанції, що після формальної ліквідації територіальних органів Державної міграційної служби України (Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головного управління ДМС у Львівській області) фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, якому і були передані повноваження, завдання та функції названих державних територіальних органів ДМСУ, а не їх ліквідація.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23.02.2021 за №1285-ІХ (далі по тексту також – Закон №1285-ІХ), законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 11 частини першої статті 87 Закону №889-VІІІ і виклав частину 3 Закону №889-VІІІ у такій редакції: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду".
Таким чином, після внесення Законом №1285-ІХ змін до частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 11 частини 1 цієї статті включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №640/24023/21, від 23.02.2023 у справі №140/9066/21, від 11.05.2023 у справі №380/9574/21, від 27.06.2023 у справі №120/3712/21-а, від 14.09.2023 у справі №640/15737/22, від 12.09.2024 у справі №380/9055/22, від 10.07.2025 за №380/5244/22 та інших.
Апеляційний суд відзначає, що за змістом статті 5 Закону №889-VІІІ дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Водночас у цьому випадку частиною 3 статті 87 Закону №889-VІІІ, який є спеціальним законодавчим актом у спірних правовідносинах, повністю унормовано порядок вивільнення державних службовців, зокрема у випадку реорганізації, а відтак норми трудового законодавства не підлягають застосуванню.
Як засвідчується матеріалами справи, вказана редакція частини третьої статті 87 Закону №889-VIII діяла як на момент попередження позивача про можливе наступне звільнення, так і на час видачі оскаржуваного наказу, а отже, у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
У постанові від 30.11.2022 у справі №640/15797/21, де Верховний Суд сформулював правовий висновок щодо питання застосування частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ у редакції Закону №1285-IX у системному зв`язку з положеннями частини 5 статті 22 Закону №889-VІІІ.
Так, у цій постанові Верховний Суд виснував, що приписи частини 3 статті 87 Закону №889-VIIІ у редакції, чинній з 06.03.2021, вже не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки в цій ситуації (пропонувати вакантні рівнозначні посади чи ні). Тобто положення частини третьої статті 87 Закону №889-VIII у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації (державного органу), що є підставою для звільнення державного службовця (у значенні пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII), суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. Водночас приписи частини 5 статті 22 Закону №889-VI дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.
У подальшому застосування такого підходу щодо тлумачення частини 3 статті 87 Закону №889-VIIІ у редакції Закону №1285-ІХ знайшло відображення у низці інших постанов Верховного Суду, приміром у постановах від 05.04.2023 у справі №640/12871/21, від 12.04.2023 у справі №340/1791/22, від 24.07.2023 в справі №140/7340/22 та інших.
Так, у постанові від 12.09.2024 у справі №380/9055/22 Верховний Суд дійшов таких висновків: «Твердження скаржника про те, що частина 3 статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №1285-ІХ чітко передбачає обов`язок суб`єкта призначення/керівника державної служби запропонувати лише одну рівнозначну посаду державної служби є нічим іншим, аніж суб`єктивним сприйняттям і трактуванням цієї норми відповідачем та не ґрунтується на правильному тлумаченні. Так, словосполучення «іншу рівнозначну посаду державної служби" не означає «одну рівнозначну посаду державної служби». Під «іншою» слід розуміти будь-яку вакантну рівнозначну посаду державної служби, яку може обійняти державний службовець з урахуванням своєї кваліфікації. Відповідно, якщо таких посад декілька, то всі вони повинні бути запропоновані державному службовцю».
Верховним Судом у постанові від 10.07.2025 у справі №380/5244/22, звернено увагу, що обов`язок з працевлаштування працівника, який покладається на роботодавця з моменту попередження про вивільнення і триває до дня звільнення, реалізується через надання всіх саме вакантних посад, які з`явилися в установі протягом цього періоду, а також тих, що існували на день звільнення. Зміст частини 3 статті 87 Закону №889-VIII передбачає, що роботодавець вважається таким, що виконав свій обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі можливі варіанти переведення, що відповідають його професійній кваліфікації.
З підстав наведеного суд касаційної інстанції погодився із тим, що в контексті спірних правовідносин відповідач (суб`єкт звільнення) не має обов`язку пропонувати абсолютно всі рівнозначні посади (окрім вакантних посад), оскільки в такому разі виникла б необхідність звільняти працівників, які їх займають на законних підставах.
Незважаючи на вищевикладені норми діючого законодавства та фактичну реорганізацію Управління ДМС в Івано-Франківській області, 30.12.2024 ОСОБА_1 під особистий підпис попереджено про наступне звільнення з посади начальника Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII. 
При цьому, згідно змісту пункту 3 Постанови №1160, за яким Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області, які ліквідуються, продовжують здійснювати покладені на них функції та повноваження до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби.
Так, Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби розпочало роботу 01.07.2025 на підставі пункту 1 наказу ДМС України за №157 від 27.06.2025. У свою чергу, згідно підпункту 1 пункту 2 вказаного документу, головам комісій з ліквідації УДМС в Івано-Франківській області (Андрію Якуб`яку) наказано забезпечити дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісій (до яких віднесено й позивача, як начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення УДМС в Івано-Франківської області).
Припинення державної служби на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII не передбачає виконання обов`язку, визначеного абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону №889-VIII, адже ліквідація органу унеможливлює саме існування посад, які б можна було запропонувати. Як наслідок, відповідач-1 не пропонував позивачеві інших посад державної служби для переведення, тому що заперечує саме існування такого обов`язку, позаяк, вважав, що відбулася ліквідація державного органу.
За таких обставин судом першої інстанції вірно встановлено наявність порушення (недотримання) процедури звільнення позивача, встановленої частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII (відсутня пропозиція іншої рівнозначної посади), зазначені порушення є істотними порушеннями припинення державної служби за ініціативою суб`єкта владних повноважень, які впливають на остаточний її результат.
Вказане обґрунтовано обумовлювало визнання протиправним і скасування оспорюваного наказу Голови Державної міграційної служби України Наталії Науменко «Про звільнення ОСОБА_1 » від 01.09.2025 за №240-КТ. 
Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді, апеляційний суд зазначає наступне. 
Верховний Суд постанові від 11.02.2021 у справі №826/9815/18 вирішуючи питання поновлення осіб на посадах публічної служби після їх незаконного звільнення, звернув увагу, що за правилами частин 1 та 5 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Окрім того, Суд, вирішуючи питання правонаступництва органів публічного управління, виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме: тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватися від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому, такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.
У наведеній постанові Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.
Якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони – суб`єкта владних повноважень (повне правонаступництво).
У випадку повного правонаступництва до правонаступника переходять права та обов`язки юридичної особи, які стосуються не лише майнових правовідносин, але і правовідносин з приводу проходження публічної служби, зокрема, в частині продовження дії трудового договору з працівниками.
Такий підхід ґрунтується на конституційних принципах безперервності процесу державного управління та відповідальності держави перед людиною за свою діяльність.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що повноваження суду при вирішенні трудового спору про поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.
Так, повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією роботодавця і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатися у здійснення дискреційних повноважень державного органу.
Обов`язок по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника покладений на роботодавця.
Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 26.05.2021 у справі №260/261/20, від 27.04.2021 в справі №826/8332/17, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 20.01.2021 у справі №804/958/16, від 11.02.2021 року у справі №640/21065/18, від 31.05.2021 у справі №0840/3202/18, від 06.07.2021 у справі №640/3456/20, від 06.07.2021 у справі №640/1627/20, від 21.10.2021 у справі №809/2894/13-а, від 10.08.2023 у справі №540/2917/21, від 02.11.2023 у справі №380/9055/22.
Апеляційним судом встановлено, що станом на дату ухвалення рішення судом першої інстанції в цій адміністративній справі, згідно з інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 37794486) перебувало в стані припинення (запис за №1001191100015008902 від 10.12.2024), проте реєстраційний запис про його припинення відсутній, тобто на час судового розгляду воно було не є ліквідованим.
Таким чином, судом першої інстанції вірно обрано належний спосіб захисту порушеного права шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді, яку він обіймав до протиправного звільнення, а саме - начальника Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області.
Зважаючи на те, що згідно оспорюваного наказу ДМС України від 01.09.2025 №240-кт, ОСОБА_1 звільнено з 02.09.2025, то цей день є останнім днем роботи на займаній посаді, а тому поновлення позивача з 03.09.2025 є обгрунтованим.
На підставі наведеного, колегія суддів апеляційного суду, з урахуванням раніше визначених ключових питань у справі, дійшла наступного узагальнюючого висновку: 
по-перше, Кабінет Міністрів України ухваливши Постанову №1160, про ліквідацію Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головне управління ДМС у Львівській області, не відмовився від завдань з реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції) та іншого на місцевому (локальному) рівні, а наділив ними новоутворений міжрегіональний територіальний орган – Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби;
по-друге, формальна ліквідація територіальних органів Державної міграційної служби України (Управління ДМС в Івано-Франківській області та Головного управління ДМС у Львівській області) фактично була їх реорганізацією шляхом злиття у нове управління, якому і були передані повноваження, завдання та функції названих державних територіальних органів ДМСУ;
по-третє, відповідач допустив порушення (недотримання) процедури звільнення позивача, встановленої частиною 3 статті 87 Закону №889-VIII (відсутня пропозиція іншої рівнозначної посади);
по-четверте, судом першої інстанції вірно обрано належний спосіб захисту порушеного права шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді, яку він обіймав до протиправного звільнення, враховуючи відсутність реєстраційного запис про припинення Управління ДМС в Івано-Франківській області.
Апеляційний суд відзначає, що законність та обгрунтованість стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є предметом апеляційної скарги, а відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо покликань апелянта на постанову Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №540/3994/20, то апеляційний суд вважає її нерелевантною, яка стосується неможливості поновлення на рівнозначній посаді шляхом «переводу».
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 2, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі №300/6962/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар  	
У зв`язку з перебуванням визначеного для розгляду цієї справи судді з колегії суддів Качмара В.Я. у період з 30.06.2026 по 10.07.2026 у службовому відрядженні, повне судове рішення складено 13.07.26