Справа № 132/888/26
Провадження № 2/132/919/26 
РІШЕННЯ 
Іменем України
01 червня 2026 року місто КАЛИНІВКА

Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді – СЄЛІНА Є.В., при секретарі судового засідання – РИБАК І.Ю., за участі: представника позивача – адвоката ЛІФАНЧУКА М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області, цивільну справу № 132/888/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу розподілу природнього газу,
ВСТАНОВИВ:
16.03.2026 року ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з розподілу природного газу, мотивуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з розподілу природного газу, які надаються позивачем на газифікований об`єкт будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з відкритим абонентським рахунком № НОМЕР_1 . Позивач свої обов`язки по наданню послуг з розподілу природного газу на газифікований об`єкт відповідача виконує в повному обсязі. Натомість, споживач за отримані послуги з розподілу природного газу протягом періоду їх надання сплат не проводить, що слугувало підставою для звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу за надані послуги з розподілу природного газу, який після видання, був скасований судом. Станом на дату подання позовної заяви заборгованість відповідача за послугу з розподілу природного газу складає 4343грн.49коп. Окрім того, позивачем відповідно до положень ст.625 ЦК України та постанови КМУ від 29 грудня 2023 року № 1405 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг» також здійснено розрахунок пені, 3 % річних та інфляційного збільшення від простроченої суми за період з моменту скасування Урядом заборони такого нарахування по дату звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, а саме відповідачу нараховано: 3 % річних в розмірі - 87грн.19коп., та інфляційне збільшення - 111грн.00коп.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2026 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В.
Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 01.04.2026 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 29.05.2026 року, закрите підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по сутів в загальному позовному провадженні.
Представник ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії – адвокат Ліфанчук М.О. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.
Відповідач будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до суду не з`явилась. 
Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідну практику Європейського суду з прав людини, як джерело право.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року.
Передбачене частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 року).
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, зокрема, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні (рішення від 06.09.2007 року у справі «Цихановський проти України», рішення від 18.10.2007 року у справі «Коновалов проти України»).
У рішенні в справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.
Слід також зазначити, що у відповідності до статті 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», інформація про кожне судове засідання, оприлюднювалася на офіційному веб-порталі Судової влади України та відповідач не була позбавлена об`єктивної можливості дізнатися про дати судових засідань, користуючись відкритим безоплатним цілодобовим доступом до вказаного сайту.
За вищевказаних обставин, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності відповідача, що не може розцінюватись, як порушення її прав, передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, перевіривши їх належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи.
За змістом статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність юридично значимих обставин. Належними є докази, які стосуються предмета доказування, допустимими – ті, що отримані у спосіб, передбачений законом, а достатніми - докази, які у своїй сукупності дають суду можливість зробити переконливий висновок щодо існування або відсутності відповідних обставин.
Відповідно до статті 89 ЦПК України жодний доказ не має для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, керуючись законом, внутрішнім переконанням та принципом верховенства права.
Такий підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої обов`язок суду полягає не лише у формальному дослідженні поданих доказів, а й у наданні їм належної правової оцінки, встановленні взаємного зв`язку між ними та перевірці їх достатності для підтвердження або спростування заявлених вимог.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та є індивідуальним споживачем послуг з розподілу природного газу, які надаються Товариством з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії. Для забезпечення отримання зазначених послуг на ім`я відповідача відкрито особовий (абонентський) рахунок № НОМЕР_1 .
Вказані обставини підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, належність і допустимість яких відповідачем не спростовано.
Судом також встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу на підставі ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до постанови НКРЕКП від 26 грудня 2022 року № 1839, із наступними змінами, внесеними, зокрема, постановою НКРЕКП від 29 вересня 2023 року № 1769.
У межах наданої ліцензії позивач є оператором газорозподільної системи, який забезпечує безпечне, безперервне та надійне функціонування газорозподільної системи на визначеній ліцензійній території, здійснює розподіл природного газу споживачам та надає відповідні послуги згідно із Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, іншими нормативно-правовими актами та Типовим договором розподілу природного газу.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з постачання та розподілу природного газу належать до житлово-комунальних послуг.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 зазначеного Закону індивідуальний споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати житлово-комунальні послуги за встановленими тарифами у строки, визначені договором або законом.
Наведена норма закону встановлює безумовний обов`язок споживача здійснювати оплату фактично отриманих житлово-комунальних послуг незалежно від його суб`єктивного ставлення до такого обов`язку, оскільки саме отримання відповідної послуги породжує цивільне зобов`язання щодо її оплати.
Аналогічний правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, який зазначав, що відсутність письмово оформленого договору сама по собі не звільняє споживача від обов`язку оплачувати фактично отримані житлово-комунальні послуги, якщо між сторонами фактично виникли договірні правовідносини та споживач користувався відповідною послугою.
Відповідно до статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється виключно на підставі договору розподілу природного газу. За цим договором оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послугу з розподілу природного газу на визначених умовах, а замовник, у свою чергу, зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі оплатити її вартість.
При цьому законодавець визначив, що договір розподілу природного газу є публічним договором, умови якого є однаковими для всіх споживачів відповідної категорії, а його форма та істотні умови затверджуються Регулятором шляхом прийняття Типового договору.
Отже, характер спірних правовідносин свідчить про їх виникнення не внаслідок індивідуального погодження сторонами окремих умов договору, а шляхом приєднання споживача до умов публічного договору, обов`язковість якого прямо передбачена законом.
Вирішуючи спір, суд виходить із того, що правовідносини, які виникли між сторонами, мають договірний характер та регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про ринок природного газу», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Кодексу газорозподільних систем, а також Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
За змістом статті 633 Цивільного кодексу України договір розподілу природного газу є публічним договором, умови якого встановлюються однаковими для всіх споживачів відповідної категорії. Особливістю такого договору є те, що суб`єкт господарювання, який надає суспільно необхідні послуги, не має права відмовити споживачу в їх наданні за наявності передбачених законом умов, а споживач, своєю чергою, набуває права на отримання відповідної послуги та обов`язку оплачувати її у порядку, визначеному законодавством.
Крім того, відповідно до статті 634 ЦК України договір розподілу природного газу є договором приєднання, умови якого визначаються однією стороною у стандартизованій формі та не можуть бути змінені окремим споживачем. Приєднання до такого договору здійснюється шляхом вчинення споживачем дій, що свідчать про його волевиявлення користуватися відповідною послугою.
Згідно з пунктом 1.3 Типового договору розподілу природного газу фактом приєднання споживача до умов договору є не лише підписання заяви-приєднання, а й сплата рахунків оператора газорозподільної системи та/або документально підтверджене споживання природного газу.
Таким чином, чинним законодавством прямо передбачено декілька способів акцепту умов Типового договору, кожен із яких є самостійною та достатньою підставою для виникнення договірних правовідносин між оператором газорозподільної системи та споживачем.
Дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що відповідач користувалася природним газом для забезпечення побутових потреб домоволодіння, що підтверджується відомостями про фактичний обсяг споживання природного газу, відкриттям особового рахунку, здійсненням розрахунків за послуги у попередні періоди та іншими письмовими доказами, наданими позивачем.
Отже, незалежно від наявності окремої письмової заяви-приєднання, суд приходить до висновку, що відповідач фактично приєдналася до умов Типового договору розподілу природного газу, а тому набула статусу споживача послуг оператора газорозподільної системи та відповідного обов`язку щодо їх оплати.
Такий висновок узгоджується з усталеною правовою позицією Верховного Суду, відповідно до якої фактичне користування житлово-комунальною послугою є достатнім підтвердженням виникнення між сторонами договірних правовідносин, а відсутність письмового договору сама по собі не звільняє споживача від виконання обов`язку щодо оплати фактично отриманих послуг.
Аналогічний підхід неодноразово висловлений Верховним Судом у постановах Касаційного цивільного суду, в яких зазначено, що правова природа публічного договору та договору приєднання виключає можливість ухилення споживача від виконання грошового зобов`язання лише з підстав непідписання примірника договору, якщо він фактично користувався відповідною комунальною послугою.
Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що визначальним для виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише формальне оформлення правовідносин, а й фактична поведінка сторін, яка свідчить про прийняття ними взаємних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів, а також із дій осіб, які за аналогією породжують цивільно-правові наслідки.
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати належного виконання такого обов`язку.
Статтями 526 та 629 ЦК України встановлено фундаментальні принципи договірного права, відповідно до яких зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами закону, а укладений договір є обов`язковим для виконання його сторонами.
Зазначені положення цивільного законодавства ґрунтуються на загальноправовому принципі pacta sunt servanda («договори повинні виконуватися»), який є складовою принципу верховенства права та забезпечує стабільність цивільного обороту і правову визначеність у договірних правовідносинах.
Відповідно до статті 610 ЦК України невиконання або неналежне виконання зобов`язання є його порушенням, а згідно зі статтею 611 ЦК України у разі такого порушення настають правові наслідки, визначені договором або законом.
Таким чином, враховуючи встановлений факт існування між сторонами договірних правовідносин, суд доходить висновку, що на відповідача покладався обов`язок своєчасно та в повному обсязі оплачувати послуги з розподілу природного газу відповідно до встановленого Регулятором тарифу, а невиконання цього обов`язку є порушенням грошового зобов`язання, що надає позивачу право вимагати судового захисту порушеного права шляхом стягнення утвореної заборгованості.
Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо наявності у відповідача заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу, суд виходить із того, що обов`язок споживача щодо своєчасної та повної оплати таких послуг прямо передбачений законодавством та умовами Типового договору розподілу природного газу.
Відповідно до пункту 6.1 розділу VI Типового договору розподілу природного газу оплата послуг оператора газорозподільної системи здійснюється споживачем за тарифом, встановленим НКРЕКП, як плата за річну замовлену потужність, що визначається відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем.
Згідно з пунктом 6.2 Типового договору тариф, встановлений Регулятором, є обов`язковим для сторін з дня набрання чинності відповідною постановою НКРЕКП та не потребує додаткового погодження між оператором газорозподільної системи і споживачем.
Судом встановлено, що відповідно до довідки про фактичний обсяг споживання природного газу від 18 листопада 2025 року обсяг використаного відповідачем природного газу за газовий рік з 01 жовтня 2023 року по 30 вересня 2024 року становив 2742,13 куб. м.
На підставі зазначеного обсягу споживання та тарифу на послуги з розподілу природного газу позивачем визначено величину щомісячного платежу у 2025 році в сумі 482грн.61коп., що підтверджується наданим до суду розрахунком.
Відповідно до довідки про фінансовий стан споживача заборгованість відповідача за період з лютого по жовтень 2025 року становить 4343грн.49коп.
Дослідивши поданий розрахунок, суд встановив, що він виконаний відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем, умов Типового договору розподілу природного газу та тарифів, затверджених НКРЕКП, є арифметично правильним, узгоджується з іншими письмовими доказами у справі та не містить суперечностей.
Будь-яких належних і допустимих доказів, які б свідчили про неправильність визначення обсягу річної замовленої потужності, застосування позивачем неправильного тарифу, здійснення відповідачем оплати спірної суми або помилковість проведених нарахувань, суду не подано.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що плата за послугу з розподілу природного газу є самостійним платежем, який не залежить від поточного щомісячного фактичного споживання природного газу, оскільки розраховується виходячи із величини річної замовленої потужності відповідно до Кодексу газорозподільних систем та Типового договору. Саме по собі зменшення або відсутність споживання природного газу в окремому місяці не припиняє обов`язку споживача оплачувати послугу з розподілу природного газу до моменту припинення договірних відносин у визначеному законом порядку.
Оцінюючи заявлені вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, суд виходить із такого.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом.
За своєю правовою природою інфляційні втрати та три відсотки річних не є штрафними санкціями у розумінні статті 549 ЦК України, а є спеціальним способом захисту майнового права кредитора та мірою цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що положення статті 625 ЦК України мають імперативний характер та підлягають застосуванню до будь-якого грошового зобов`язання, якщо інше прямо не передбачено законом або договором. При цьому нарахування інфляційних втрат і трьох відсотків річних не залежить від вини боржника, а є законодавчо визначеним наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд встановив, що три відсотки річних за період прострочення становлять 87грн.19коп., а інфляційні втрати - 111грн.00коп.
Зазначений розрахунок відповідає вимогам статті 625 ЦК України, здійснений виходячи із розміру основної заборгованості, періоду прострочення та офіційних показників індексу інфляції, є арифметично правильним, відповідачем не спростований, контррозрахунок до суду не поданий.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України саме на відповідача покладався обов`язок довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Проте будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростовували правильність проведених позивачем нарахувань, матеріали справи не містять.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача основної заборгованості за послуги розподілу природного газу у розмірі 4343грн.49коп., трьох відсотків річних у сумі 87грн.19коп. та інфляційних втрат у розмірі 111грн.00коп. є законними, обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, відповідають вимогам статей 526, 610, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України, Закону України «Про ринок природного газу», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Кодексу газорозподільних систем та Типового договору розподілу природного газу, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи зі змісту вищевказаних положень закону, з відповідача на користь позивача повинен бути стягнений судовий збір.
За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст.133, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу розподілу природнього газу – задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії заборгованість за послугу розподілу природнього газу у розмірі 4343грн.49коп.; три відсотка річних у розмірі 87грн.19коп.; інфляційне збільшення у розмірі 111грн.00коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» в особі Вінницької філії судовий збір у розмірі 2420грн.16коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя