ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6901/26 Справа № 202/7097/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Недобитюк Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Красвітної Т.П.,
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 30 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів (суддя першої інстанції Недобитюк Н.В., повний текст рішення складено 30 березня 2026 року),

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпра з позовом до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, в якому з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог, просила стягнути з відповідача на свою користь 109 250,06 грн пені за несвоєчасну сплату аліментів.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 30 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодилась позивачка, та через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи.
Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення пені, що не відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону. У рішенні прямо зазначено, що факт наявності заборгованості по сплаті аліментів не заперечується, однак, попри це, суд відмовив у задоволенні позову в повному обсязі, що є внутрішньо суперечливим. Крім того, суд зробив необґрунтований висновок про відсутність вини відповідача, не встановивши жодних об`єктивних причин, які б свідчили про неможливість виконання ним обов`язку зі сплати аліментів. Посилання суду на «легітимні сподівання» відповідача щодо належного утримання аліментів бухгалтерією є припущенням та не ґрунтується на нормах права.
Вказує, що місцевим судом не встановлено, які саме суми підлягали щомісячному утриманню; чи були випадки неповного або несвоєчасного перерахування коштів; чи звертався відповідач до державного виконавця або роботодавця з вимогою усунути порушення; чи здійснював відповідач контроль за виконанням рішення суду.
Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що розрахунок заборгованості по аліментах, здійснений державним виконавцем, не був оскаржений відповідачем у встановленому законом порядку.
Представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , просив рішення Індустріального районного суду м.Дніпра від 30 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначила, що судом хоча й встановлено борг по аліментам, проте й встановлено відсутність вини Відповідача у виникненні заборгованості по аліментам.
Новий розрахунок заборгованості виконаний за період з 28.10.2021 по 11.12.2025, тобто не по дату подання позовної заяви, а по грудень 2025 року. Крім того, вкотре зазначила, що відповідачу був наданий розрахунок щодо його заборгованості станом на 01.03.2024 (копія якого наявна у матеріалах справи), і згідно цього розрахунку борг складав 23389 грн 15 коп. У квітні 2024 року ОСОБА_3 сплатив аліментів на суму 19600,00 грн, а потім згодом доплачував борг. Отже, після звільнення ОСОБА_3 виконавець Полякова В.В. порахувала його борг по аліментам згідно раніше отриманих ним доходів у вигляді заробітної плати.
Позивач не зазначає про те, що суд першої інстанції зазначив Позивачці про необхідність подати розрахунок по пені, бо він взагалі не був поданий разом з позовною заявою. Поданий лише був розрахунок боргу від відділу ДВС, а не розрахунок по пені.
Сума боргу по аліментам була іншою, ніж зазначена Позивачкою.
До позовної заяви Позивачкою був долучений Розрахунок боргу зі сплати аліментів станом на 17.07.2025, наданий Другим правобережним ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра ПМУ МЮ (м. Дніпро).
Після звільнення відповідача з роботи в березні 2024 року державним виконавцем було видано йому Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, станом на 01.03.2024 (копія розрахунку подана разом з відзивом) і згідно цього розрахунку його борг складав 23389,15 грн і ним майже відразу його сплачено, адже згідно розрахунку в квітні 2024 року він сплатив аліментів на суму 19600,00 грн, а потім згодом доплачував борг.
ОСОБА_4 , просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 16.06.2022 між позивачем та відповідачем розірвано шлюб (рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.06.2022, справа № 202/6726/21). Сторони мають спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачем. 
ОСОБА_1 наголосила на наявності заборгованості відповідача по сплаті аліментів, тому просила стягнути з відповідача 185424 грн 56 коп. Зазначену суму обґрунтувала доданою до матеріалів справи копією довідки-розрахунку заборгованості по аліментах на 2-х аркушах за період з жовтня 2021 року по червень 2025 року згідно відомостей з АСВП вбачається, що Державним виконавцем було винесено Постанову про звернення стягнення на заробітну плату від 06.01.2022, яку було направлено за місцем роботи Відповідача до ГУ НП в Дніпропетровській області і відповідно роботодавець відраховував аліменти з його заробітної плати. Відповідно до цієї постанови, виконавець зазначив: «Здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства у розмірі 50% із фактичного заробітку (доходу), з яких відраховується поточний платіж у розмірі 1/3 частки доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, інше зараховується в рахунок погашення боргу. Згідно проведеного розрахунку станом на 31.12.2021 року заборгованість зі сплати аліментів становить 11349,33 грн. Відповідальну особу (бухгалтера) прошу надати довідку про відрахування із заробітної плати (доходу) боржника. В подальшому заборгованість нараховувати згідно фактичного заробітку (доходу) боржника. Відрахування проводити щомісячно. Після погашення заборгованості, утримання проводити щомісячно відповідно до вимог виконавчого документу, а саме, у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».
На час розгляду справи у суді відповідач має офіційне місце роботи, адже 05.04.2025 мобілізований до лав ЗСУ і перебуває на військовій службі у Військовій академії (м. Одеса), що підтверджується довідкою Військової академії (м. Одеса) № 1868 від 29.09.2025 та військовим квитком Відповідача серії НОМЕР_1 від 05.04.2025.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наявності розбіжностей у розрахунках заборгованості відповідача станом на 01.03.2024, які були подані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також неузгодженість між поданим ОСОБА_1 розрахунком разом з позовною заявою при зверненні до суду, а також розрахунком, поданим нею у грудні 2025 року. Також вказав, що відповідач будучи офіційно працевлаштованим, мав легітимні сподівання, що бухгалтерська служба за місцем його роботи буде коректно здійснювати відрахування з заробітної плати. І вже після звільнення відповідач сплатив борг, який порахувала виконавець Полякова В.В. Крім того, протягом всього часу безробіття відповідач сплачував певні суми аліментів в міру можливостей, що підтверджено розрахунками, наданими позивачем.
Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно ст 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відтак, обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
В частині 2 ст.141 СК України зазначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у ч.4 ст.155 СК України.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 Сімейного кодексу України).
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.
Згідно з частинами першою, другою статті 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.
Тлумачення статті 196 Сімейного кодексу України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 Сімейного кодексу України).
Згідно зі статтею 8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Тлумачення статті 8 Сімейного кодексу України та частини першої статті 9 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок, що положення Цивільного кодексу України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 Цивільного кодексу України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 Сімейного кодексу України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 Сімейного кодексу України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду, а саме виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.
Визначаючи розмір пені за прострочення сплати аліментів, суд враховує вимоги чинного законодавства України та правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц про те, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:
p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), де:
p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;
A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;
Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;
A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;
Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;
An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;
Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.
Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 Сімейного кодексу України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
Судом встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості, який виданий державним виконавцем Другого Правобережного відділу виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кисельовим І.В. станом на червень 2025 року. ОСОБА_3 має заборгованість за несплату аліментів на утримання дитини у розмірі 105 167,11 грн.
Апеляційний суд наголошує на тому, що оскільки відповідачем було визнано наявність заборгованості зі сплати аліментів, та враховуючи ту обставину, що у поданих позивачкою розрахунках були неточності, а останній розрахунок було подано з пропуском процесуального строку, колегія суддів вважає за необхідним взяти для розрахунку пені саме той розрахунок, який було долучено ОСОБА_3 , до відзиву на позову заяву.
З наявного розрахунку вбачається, що у період з жовтня 2021 року по лютий 2022 року відповідачем не було здійснено жодної оплати зі сплати аліментів, також відсутня відповідна сплата була і за квітень 2022 року, липень 2022 року, листопад 2022 року, червень 2024 року, листопад 2024 року, березень 2025 року та травень 2025 року.
Станом на червень 2025 року розмір заборгованості по аліментам становить 105 167,11 грн.
Апеляційним судом здійснений відповідно до формули, визначеної Верховним Судом України у постанові від 25.04.2018 року у справі № 572/1762/15-ц, розрахунок неустойки (пені) за порушення ОСОБА_3 аліментних зобов`язань за період з 28.10.2021 по 21.07.2025 року, відповідно до якого розмір пені складає 619 499,43 грн.
Апеляційний суд наголошує на тому, що посилання відповідача на легітимні сподівання, що бухгалтерська служба за місцем його роботи буде коректно здійснювати відрахування з заробітної плати не може бути підставою для звільнення від сплати пені по заборгованості по аліментам з огляду на те, що боржник будучи обізнаним про існуючи виконавче провадження щодо стягнення з нього аліментів, повинен був цікавиться відповідними відрахуваннями з його заробітної плати.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_3 не був обізнаний щодо стягнення з нього аліментів та відкриття виконавчого провадження №67808300.
Відповідачем ні у суді першої інстанції а ні в апеляційній не було спростовано викладені позивачкою обставини щодо наявної заборгованості зі сплати аліментів.
Також колегія суддів вважає, що відповідачем не було надано належних доказів неможливості сплачувати аліменти та погашати виниклу заборгованість, а тому колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і стягнення на її користь з відповідача ОСОБА_3 неустойки за прострочення аліментів у розмірі 105167,11 грн., що відповідає наявному розрахунку та не може перевищувати 100% наявної заборгованості по сплаті аліментів, яка у даному випадку становить 619 499,43 грн.
Доказів того, що на час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 виконав свій обов`язок щодо погашення наявної заборгованості, матеріали справи не містять, вказана сума заборгованості не спростована, а навпаки визнана відповідачем та його представником.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в повному розмірі, або доказів, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від нього причин, відповідач відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України суду не надав.
Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені), але не більше 100 відсотків заборгованості.
Отже, враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів в розмірі 105 167,11 грн.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахування частково задоволення позовних вимог та стягнутої суми заборгованості пені по аліментам з відповідача на користь Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2629,17 грн., за розгляд даної справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись статтями,141,374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 30 березня 2026 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 105 167,11 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Держави судовий збір у розмірі 2629 грн. 17 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді:          О.В. Халаджи

О.В. Агєєв           
Т.П. Красвітна

Повний текст судового рішення складено 08 вересня 2026 року.

Головуючий-суддя         О.В. Халаджи