08.07.26
22-ц/812/1385/26
Провадження № 22-ц/812/1385/26 

П О С Т А Н О В А 
іменем України

08 липня 2026 року      м. Миколаїв
справа № 483/1144/21
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем – Коростієнко Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану її представником –
адвокатом Михайленко Наталею Миколаївною,
на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 14 квітня 2026 року суддею Рак Л.М., у приміщенні цього ж суду, (повний текст складено 23 квітня 2026 року), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за договором позики 
та за зустрічним позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 
про визнання договору позики недійсним,
у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 851 553 грн заборгованості за договором позики.
Позивач зазначав, 26 квітня 2012 року між ним та відповідачкою укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримала від нього 250 000 грн, що на час укладення договору складало 31 250 доларів США, з умовою їх повернення після скасування мораторію на розпорядження земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Сторони договору визначили валюту зобов`язання в доларах США. Отримання коштів підтверджується власноруч написаною ОСОБА_1 розпискою. 
Посилаючись на невиконання відповідачкою боргових зобов`язань ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 851 553 грн за договором позики та 8 515, 53 грн судових витрат.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Стинку С.О., позов не визнала посилаючись на те, що розписка не містить зобов`язання про повернення коштів та не має конкретної дати їх повернення. Зміст розписки не підтверджує ні передачі коштів, ні обов`язку їх повернути. Ніяких грошових коштів від ОСОБА_2 вона не отримувала. 
Пізніше ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 , в якому просила визнати договір позики, укладений між нею та ОСОБА_2 недійсним 26 квітня 2012 року недійсним.
Посилалася на те, що правочин був вчинений під впливом обману та є удаваним правочином, оскільки справжня воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені договором позики. Фактично розписка виступала гарантією того, що ОСОБА_1 належним чином виконає зобов`язання за майбутнім договором купівлі-продажу земельної ділянки.
ОСОБА_2 зустрічний позов не визнав, посилаючись на те, що при укладенні договору позики, сторонами додержано усіх його умов, та ОСОБА_1 власноруч написала розписку про отримання грошових коштів у позику. Також ОСОБА_2 вказував на пропуск ОСОБА_1 строків позовної давності.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 квітня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 851 553 грн заборгованості за договором позики та 8 515, 53 грн судових витрат.
У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Михайленко Н.М., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог відмовити, а поданий нею зустрічний позов задовольнити.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована тим, що за своїми характеристиками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою і у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. 
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. 
Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Договір позики вважається укладеним в момент передачі предмета договору. Однак судом не було враховано, що письмовий документ, яким позивач обґрунтовує свої вимоги та який називає «договір позики», фактично не був виконаний, грошові кошти не передавалися позивачем, та не отримувалися відповідачкою. 
Більше того вказаний документ має ознаки удаваного правочину оскільки правовідносини, що існували між позивачем та відповідачем були пов`язанні із правом користування земельними ділянками, які належать ОСОБА_1 .
Так, ОСОБА_1 є власницею земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які знаходяться на території Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.
Відповідачка ОСОБА_1 заповнила бланк розписки, за змістом якої нібито взяла у борг від ОСОБА_2 250 000 грн, що еквівалентно 31 250 доларів США, які зобов`язувалася повернути після набрання чинності законом, яким скасовується мораторій на продаж землі сільськогосподарського призначення, та можливості розпорядитися належними їй земельними ділянками.
На підтвердження цих обставин вказує також надана до суду копія довіреності від 06.03.2014 року, видана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 строком на 6 років, зі змісту якої вбачається, що вона надає ОСОБА_2 право вирішення будь-яких питань пов`язаних з її земельними ділянками, що ще раз доводить наявність правовідносин між позивачем та відповідачем саме з приводу користування ОСОБА_2 земельними ділянками ОСОБА_1 , а також переоформлення цих земельних ділянок на ОСОБА_2 після зняття мораторію на продаж сільськогосподарських ділянок.
Тобто договір позики є удаваним правочином, та фактично є договором купівлі продажу належних ОСОБА_1 земельних ділянок.
Узагальнені доводи інших учасників 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на те, що розпискою підтверджуються боргові зобов`язання ОСОБА_1 перед ним, а існування між ними інших правовідносин не встановлено.
2.Мотивувальна частина
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Михайленко Н.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 28,19 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (державний акт серії IV-МК № 038566).
26 квітня 2012 року ОСОБА_1 заповнила бланк розписки, за змістом якої отримала у борг від ОСОБА_2 250 000 грн, що еквівалентно 31 250 доларам США, які зобов`язалася повернути після появи у неї можливості розпорядитися належною їй на підставі державного акту на право власності на землю серії IV-МК №038566 земельною ділянкою, тобто після скасування мораторію на продаж землі сільськогосподарського призначення, оскільки вона планує отримати дохід від її продажу та розрахуватися по своїм боргам. 
Моментом, після якого ОСОБА_2 має право на витребування грошових коштів, є один місяць після набрання чинності законом про скасування мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення.
На підтвердження вказаного факту позивачем за первісним позовом надано розписку. 
Доказів повернення позичальницею ОСОБА_1 грошових коштів суду не надано.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли якісь інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 26 квітня 2012 року.
Позиція апеляційного суду
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. 
Також в силу частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право – обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що реальним (від латинського res – річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. 
Тлумачення правочину – це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що аналіз тексту наявної в матеріалах справи розписки від 26 квітня 2012 року, складання та підписання якої ОСОБА_1 не заперечувала, містить запевнення відповідачки про отримання нею у борг від ОСОБА_2 250 000 грн, що еквівалентно 31 250 доларів США, а також зобов`язання повернути позичені кошти після скасування мораторію на продаж землі сільськогосподарського призначення.
Отже вказана розписка підтверджує умови укладеного сторонами правочину, які відповідають ознакам саме договору позики, а тому є доказом не лише укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику – ОСОБА_1 .
Матеріали справи не містять доказів неотримання позичальницею грошових коштів.
Також матеріали справи не містять доказів, що між сторонами виникли якісь інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 26 квітня 2012 року.
При цьому у розписці ОСОБА_1 зазначає, що бере кошти саме у позику, а не на інші цілі, тому досліджуючи цю боргову розписку суд дійшов правильного висновку про наявність між сторонами правовідносин саме з договору позики. Також умови договору не містять обов`язку передати належні відповідачці земельні ділянки у користування позивача з подальшим відчуженням на користь останнього.
Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. І саме такий обов`язок відповідача зазначений у борговій розписці.
Таким чином, установивши, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, ОСОБА_1 у передбачений договором строк кошти не повернула, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачки на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 851 553 грн, що еквівалентно 31 250 доларів США.
З огляду на встановлені у справі обставини не підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним підстав введення ОСОБА_1 в оману.
Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Вимоги про визнання правочину недійсним на підставі статті 230 ЦК України можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів оману, а також наявності його безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. 
За приписами частини першої статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Однак ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведено факту введення її в оману ОСОБА_2 при укладенні договору позики.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.
З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з повним з`ясуванням обставин справи, є правильним та обґрунтованим.
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.
Таким чином апеляційна скарга залишається без задоволення.
Щодо судових витрат
Згідно із підпунктами "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, понесені ОСОБА_1 судові витрати залишаються за її рахунок.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Михайленко Наталею Миколаївною, залишити без задоволення.
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий     Н.О.Тищук
Судді:      В.В.Коломієць
Т.В.Серебрякова  

---------------------------------
Повний текст постанови виготовлено 13 липня 2026 року