УХВАЛА

09 вересня 2026 року 
м. Київ

Справа № 910/772/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2026 у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про зобов`язання внести зміни до особового рахунку шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 704 339,04 грн,

ВСТАНОВИВ:

20.08.2026 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2026 (повний текст складено 30.07.2026) та рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2026 у справі № 910/772/26. Вказана касаційна скарга подана через підсистему "Електронний суд" 20.08.2026.
У касаційній скарзі Акціонерне товариство "Українська залізниця" виклало клопотання про поновлення строку на подання касаційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2026 у справі № 910/772/26, а також клопотання про зупинення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2026 та дії постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2026 у справі № 910/772/26 до закінчення касаційного перегляду.
25.08.2026 до Верховного Суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" надійшли заперечення проти відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" у справі № 910/772/26.
Перевіривши матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця", Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, зважаючи на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічні положення закріплені і в частині 1 статті 17 Господарського процесуального кодексу України, за якими учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 15 цього Кодексу суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Так, за змістом пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 цього Кодексу не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Згідно із частиною 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Верховний Суд установив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Грейнсвард" звернулося з позовом до суду у 2026 році.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2026 встановлено в розмірі 3328,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову в цій справі є зобов`язання внести зміни до особового рахунку шляхом відображення (відновлення, збільшення) на ньому грошової суми у розмірі 704 339,04 грн, тому ціна позову є меншою, ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 01.01.2026 - 1 664 000,00 грн).
Обґрунтовуючи необхідність відкриття касаційного провадження у справі із ціною позову менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, Акціонерне товариство "Українська залізниця" зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, та справа має виняткове значення для скаржника. 
Акціонерне товариство "Українська залізниця", обґрунтовуючи фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики, зазначає, що Верховному Суду необхідно сформувати або уточнити єдиний правовий підхід щодо таких питань: чи є особовий рахунок Замовника банківським рахунком, з якого здійснюється розпорядження коштами клієнта, чи він є обліковим механізмом попередньої оплати, нарахувань та її використання; чи виникає обов`язок сплатити плату за користування вагонами з фактичних обставин користування та затримки вагонів відповідно до статті 119 Статуту залізниць України, чи лише після погодження відомості ГУ-46; чи припиняє ненадання Замовнику електронної відомості ГУ-46 матеріальний обов`язок сплатити фактично належну плату; чи може саме порушення процедури електронного документообігу бути достатньою підставою для відновлення всієї суми попередньої оплати без дослідження фактичної причини затримки вагонів, первинних документів та правильності розрахунку; чи може суд визначити, що вся спірна сума підлягає відновленню, не встановивши правильного розміру грошового зобов`язання. При цьому скаржник посилається на існування щонайменше 26 судових справ, у яких виникають аналогічні або близькі питання застосування механізму особового рахунку, попередньої оплати, відомостей плати та наслідків порушення порядку їх оформлення. Тому, на думку скаржника, правова проблема має системний, а не одиничний характер
Крім того, обґрунтовуючи виняткове значення цієї справи для скаржника, Акціонерне товариство "Українська залізниця" зазначає, що значення справи для скаржника не обмежується сумою 704 339,04 грн, оскільки від правового підходу, який буде сформований у цій справі, залежить вирішення значної кількості інших спорів. Це, на думку скаржника, свідчить про те, що справа № 910/772/26 має для скаржника не звичайне фінансове, а системне майнове та правове значення.
Колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі Акціонерного товариства "Українська залізниця", щодо необхідності відкриття касаційного провадження у справі із ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не є належним чином обґрунтованими, тому відсутні підстави для висновку про можливість відкриття касаційного провадження у цій справі, зважаючи на таке.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). Поряд із цим використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи" тощо, не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з особливого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд зазначає, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України випадки є винятком із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності".

Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу скаржника на те, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Водночас формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.

Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у великій кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. При цьому сама по собі наявність інших спорів із подібним предметом позову не свідчить про помилки у правозастосуванні та про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини як відсутність сталої судової практики, невизначеність правових питань на нормативному рівні, необхідність застосування аналогії закону чи права, вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Однак скаржник належним чином не обґрунтував існування зазначених показників щодо наявності виключної правової проблеми, вирішення якої має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Наведені в касаційній скарзі Акціонерного товариства "Українська залізниця" доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, до переоцінки доказів, які були оцінені судами під час розгляду справи по суті і в цілому - до заперечення результату розгляду справи.

Крім того, посилання скаржника на те, що справа № 910/772/26 має для нього виняткове значення, належним чином не обґрунтовані. Стосовно "виняткового значення" справи для її учасника, то в цьому випадку оцінка Судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Водночас наведені в касаційній скарзі Т Акціонерного товариства "Українська залізниця" доводи не дають Суду підстав для висновку щодо виняткового значення справи № 910/772/26 для скаржника.

Таким чином, касаційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" не містить належного обґрунтування наявності умов, передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а Суд із власної ініціативи таких умов також не вбачає. З огляду на наведене підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі немає.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.1996 "Справа "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" (Levages Prestations Services v. France, заява № 21920/93, пункт 48) вказано, що, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, роль якого обмежено перевіркою правильності застосування норм закону, процесуальні процедури в такому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється після його розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2026 у справі № 910/772/26, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця", то клопотання скаржника про поновлення строку на подання касаційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2026 у справі № 910/772/26, а також клопотання про зупинення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2026 та дії постанови Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2026 у справі № 910/772/26 до закінчення касаційного перегляду Судом не розглядаються.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішенням Конституційного Суду України від 22.11.2023 № 10-р(ІІ)/2023 щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (щодо процесуальних фільтрів касаційної інстанції) та визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункти 1, 5 частини 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (щодо ціни позову для визначення малозначних справ у цивільному процесі). Пункти 1, 5 частини 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, які визнані неконституційними, втрачають чинність через 6 місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Отже зазначене рішення Конституційного Суду України не стосується застосування положень Господарського процесуального кодексу України, а саме: частини 5 статті 12 та пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та не визнає неконституційним процесуальні фільтри в касаційній інстанції.

Керуючись статтями 2, 12, 15, 17, 163, 232, 234, 235, 287, 293, 314 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2026 у справі № 910/772/26.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак