Україна
БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

провадження № 2/361/1437/25, cправа № 553/1154/25 
09.09.2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» вересня 2026 року 
місто Бровари Броварського району Київської області
Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого - судді Василишина В.О.,
за участю секретаря судових засідань – Бас Я.В.; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» звернулося до суду з даним позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № 571579282 від 30 вересня 2021 року у розмірі – 64 032 грн. 
23 коп., а також сплачені судові витрати. 
В обґрунтування вимог зазначається, що 30 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (далі – ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА») та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 571579282 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». За умовами договору кредитодавець надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі від 2 000,00 до 50 000,00 грн. Строк дії договору становить 5 років, а у частині розрахунків до повного та належного їх виконання. 
28 листопада 2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, за яким право вимоги щодо заборгованості до ОСОБА_1 за кредитним договором № 571579282 від 30 вересня 2021 року перейшло до ТОВ «Таліон плюс».
02 травня 2024 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до якого ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 571579282 від 30 вересня 2021 року.
Згідно з додатком 1 (реєстром боржників) до цього договору факторингу, заборгованість ОСОБА_1 станом на дату відступлення права вимоги складала 64 032 грн. 23 коп., з яких заборгованість по основному боргу у розмірі – 9 958 грн. 00 коп., заборгованість за відсотками у розмірі – 54 074 грн. 23 коп. Жодних платежів на користь нового кредитора відповідач не здійснював. З підстав стягнення заборгованості позивач звернувся до суду.
Ухвалою Ленінського районного суду м.Полтава від 25 березня 2025 року дану справу передано за підсудністю до Броварського міськрайонного суду Київської області.
Ухвалою суду від 28 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.
У судове засідання позивач ТОВ «СВЕА ФІНАНС» представника не направило, у позовній заяві просило суд розглянути дану справу у порядку спрощеного позовного провадження. 
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався, однак систематично подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 
З матеріалів справи вбачається, що 30 вересня 2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 571579282 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до пункту 1.1 договору кредитодавець надає позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі кредитного ліміту від 2 000 грн. 00 коп. до 50 000 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «ВЕОКАРД» ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА».
Вказаний договір підписаний відповідачкою одноразовим ідентифікатором (3PW28QQ8, який відправлено 30.09.2021 та введено 30.09.2021 13:22:24) відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням її персональних даних.
Відповідно до пункту 1.2 договору сума кредитного ліміту, вказана в п. 1.1. Договору, - це максимальна сума кредиту, яка протягом строку дії договору одночасно може бути у розпорядженні позичальника.
Згідно з пунктом 1.3 договору кредит надається позичальнику в сумі встановленого кредитного ліміту повністю або частинами (траншами), з відкладною обставиною, якою є момент проведення кожної авторизованої операції з використанням платіжної картки. Кожен транш, наданий згідно з договором, є еквівалентний сумі авторизованої операції, здійсненої позичальником в рамках цього договору.
За приписами пункту 1.5 договору загальна сума кредиту за цим договором складається з сум кредиту (траншів) отриманих протягом всього строку дії договору, передбаченого пунктом 1.7. договору.
Відповідно до пункту 1.7. договору даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 (п`яти) років, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У разі якщо за 30 (тридцять) днів до закінчення строку дії договору жодна з сторін не повідомить іншу сторону про бажання розірвати договір, його дія продовжується кожен раз на той самий строк, але не небільші ніж три рази.
Згідно з пунктом 1.8 договору позичальник зобов`язаний протягом 5 (п`яти) календарних днів після закінчення кожного календарного місяця дії договору (далі - пільговий період), оплатити всі фактично нараховані протягом попереднього календарного місяця проценти за користування кредитом (далі - обов`язковий платіж). У разі закінчення чи дострокового припинення договору, позичальник сплачує всі фактично нараховані проценти не пізніше ніж протягом 5 (п`яти) календарних днів від дати закінчення строку дії договору чи його дострокового припинення.
Відповідно до пункту 1.9 договору основна сума кредиту має бути повернена позичальником не пізніше ніж протягом 5 (п`яти) календарних днів після настання однієї з наступних обставин: 1.9.1. закінчення строку дії договору, в порядку передбаченому пунктом 1.7. договору; 1.9.2. дострокового припинення дії договору, в порядку передбаченому пунктом 2.1.1.7 договору.
Пунктом 1.10 договору визначено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно починаючи з першого дня надання суми кредиту позичальнику (здійснення першого та наступних траншів) та до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, в таких розмірах: 1.10.1. або 730 % (сімсот тридцять відсотків) річних від суми наданого кредиту, що становить 2 % (два відсотка) за кожен день користування кредитом (далі - Базова процентна ставка); 1.10.2. або 361,35 % (триста шістдесят одна ціла тридцять п`ять сотих відсотка) річних від суми наданого кредиту, що становить 0,99 % (нуль цілих дев`яносто дев`ять сотих відсотка) за кожен день користування кредитом (далі - Дисконтна процентна ставка), у разі якщо позичальником здійснено обов`язковий платіж за попередній місяць. На період від дати отримання першого траншу за договором до останнього дня місяця, в якому отриманий перший транш за договором нарахування процентів здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 178,85 % річних від суми наданого кредиту, що становить 0,49 % (нуль цілих сорок дев`ять сотих відсотка) за кожен день користування кредитом.
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» видано ОСОБА_1 кредитні кошти на загальну суму – 9 958 грн. 00 коп. 
28 листопада 2018 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу №28/1118-01, за яким право вимоги щодо заборгованості до ОСОБА_1 за кредитним договором № 571579282 від 30 вересня 2021 року перейшло до ТОВ «Таліон плюс».
31 грудня 2020 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду до договору факторингу № 28/1118-01, яким викладено договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року у новій редакції.
02 травня 2024 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» укладено договір факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до якого ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 571579282 від 30 вересня 2021 року.
У витягу з реєстру боржників № 1 від 02 травня 2024 року до договору факторингу 
№ 02/0524-01/01.02-11/24 від 02 травня 2024 вказано заборгованість відповідача ОСОБА_1 за договором № 571579282 у загальному розмірі – 64 032 грн. 23 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту – 9 958 грн. 00 коп., заборгованість за відсотками – 54 074 грн. 23 коп.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Правилами статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 513 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (статті 517 ЦК України).
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
У постановах від 14 березня 2018 року у справі № 654/4006/14-ц (провадження 
№ 61-2247св18), від 30 червня 2020 року у справі № 554/12083/15 (провадження № 61-2049св19) та від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21) суд касаційної інстанції також виходив із того, що виписки із банківських рахунків можуть бути належними і допустимими доказами надання кредитних коштів позичальнику.
Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 
24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
З вищевикладеного випливає, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 755/2284/16-ц.
В обґрунтування заявлених вимог про стягнення заборгованості з відповідача за договором кредитної лінії позивача надав суду копію договору кредитної лінії, копії договорів факторингу та витягів з реєстру до договорів факторингу, розрахунки заборгованості.
Вказані документи підтверджують лише умови кредитування та переуступку права вимоги попередніми кредиторами за договором кредитної лінії останньому кредитору - ТОВ «СВЕА ФІНАНС», але вони не доводять факту надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором.
У цій справі судом установлено, що за умовами договору кредитодавець надає позичальникові кредит у виді відновлювальної кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту від 2000,00 до 50000,00 грн.
При цьому, положення договору не містять домовленості сторін про те, що кредитні кошти надані відповідачу до підписання договору або, що факт підписання договору свідчить про отримання грошей позичальником.
Звертаючись з указаним позовом, позивач не надав належних і допустимих доказів того, що первісний кредитор - ТОВ « МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» на виконання умов договору перерахував кредитні кошти відповідачці на її банківський рахунок. Відсутність доказів зарахування коштів на рахунок відповідача, позбавляє суд можливості дійти висновку про належне виконання зобов`язання за вказаним договором в частині надання відповідачці кредитних коштів.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, такі розрахунки не є первинними бухгалтерськими документами, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Отже, самі по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, такі розрахунки не підтверджують наявності заборгованості у відповідача перед позивачем.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17.
Відповідно до вимог частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої та сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, як це передбачено частиною четвертою статті 83 ЦПК України, просив розглянути справу у його відсутність, клопотання про витребування додаткових доказів на підставі частини першої статті 84 ЦПК України не заявляв.
Отже, позивач, маючи статус фінансової установи, та володіючи належних обсягом процесуальних прав не довело належними та допустимими доказами факту видачі кредитних коштів попереднім кредитором на користь ОСОБА_1 , а тому відсутні правові підстави для задоволення даного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 141, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні позову – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.О.Василишин