Справа № 365/971/25 
Номер провадження: 2/365/129/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
іменем України

06 липня 2026 року с-ще Згурівка

Згурівський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Солдатової Т.М.
за участю секретаря судового засідання Матвієнко Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 3 в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відсотків за користування грошима, 
В С Т А Н О В И В:
24 листопада 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточненої заяви від 22.12.2025, просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в розмірі 243832,00 грн, 5 процентів місячних за кожний місяць користування грошима в розмірі 690849,31 грн та понесені ним витрати зі сплати судового збору в розмірі 9346,81 грн.
В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що у березні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з проханням надати їй грошові кошти в борг, на що позивач погодився.
29.03.2018 року позивач передав відповідачці суму коштів у розмірі 150000,00 грн, що підтверджується складеною і підписаною ОСОБА_2 письмовою розпискою від 29.03.2018 року про отримання від ОСОБА_1 в борг грошових коштів у сумі 150000,00 грн, що на дату отримання позики було еквівалентно 5800,00 доларів США, разом з розпискою відповідачка надала позивачу завірену власноруч копію паспорту й коду та оригінал державного акту на землю серія ЯБ №153907. 
Під час отримання коштів ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання повернути всі взяті в борг кошти та сплатити 5 відсотків місячних за кожен місяць користування грошима й надала ОСОБА_1 в якості застави оригінал державного акту на землю серія ЯБ №153907, що підтверджував її право власності на землю, запевнивши позивача, що у випадку неспроможності повернути борг, передасть йому право власності на зазначені в державному акті земельні ділянки шляхом укладення договору купівлі продажу.
Відповідачка взяла на себе зобов`язання повернути всі взяті в борг кошти та сплатити 5 відсотків річних за кожний місяць користування грошима, або передати позивачу у власність земельні ділянки в якості погашення боргу.
Позивачу від третіх осіб стало відомо, що відповідачкою було отримано дублікат державного акту на землю серії ЯБ №153907, а земельні ділянки були продані третім особам.
Позивач надіслав відповідачці лист-повідомлення №1 від 30.09.2025 року через відділення Укрпошти, після чого засобом телефонного зв`язку остання повідомила позивача, що наразі немає грошей для виконання зобов`язання та просила його відтермінувати, проте потім перестала відповідати на дзвінки ОСОБА_1 та почала уникати особистих зустрічей.
04.11.2025 року позивач направив ОСОБА_2 лист-вимогу щодо виконання зобов`язання від 04.11.2025 року з вимогою повернути всі взяті в борг кошти еквівалентно іноземній валюті, визначеній зобов`язанням та виплатити 5% від суми боргу за кожен місяць користування грошима відповідно до договору та взятих відповідачкою на себе зобов`язань, в загальній сумі станом на 04.11.2025 року – 929804,60 грн., на який не отримав жодної відповіді.
Оскільки, відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання позивач вимушений звернутися до суду.
Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 04 січня 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та встановлено відповідні строки для подання заяв по суті справи.
В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду із заявами про розгляд справи за його відсутності, позов підтримував у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В обґрунтування заяв зазначав, що у зв`язку з виконанням службових обов`язків та необхідністю перебування у розпорядженні командування, не має можливості бути присутнім у судовому засіданні особисто.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи у її відсутність не подала. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
В силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин, відзиву до суду не подав та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини, та дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 29.03.2018 року між позивачем ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 150000,00 грн, що еквівалентно 5800,00 доларів США, що підтверджується розпискою наданою ОСОБА_2 . Згідно з даною розпискою, відповідач ОСОБА_2 підтвердила отримання від ОСОБА_1 у позику грошових коштів у розмірі 150000,00 грн, що еквівалентно 5800,00 доларів США, та під заставу віддала оригінал державного акту на землю серія ЯБ №153907. Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язується або повернути всі взяті в борг кошти, а також сплатити 5 (п`ять) відсотків місячних (в разі повернення державного акту на землю серія ЯБ №153907), або зобов`язується підписати всі необхідні документи для купівлі-продажу землі (а.с. 12 - розписка, а.с. 13 - державний акт).
У розписці сторони не визначили строк та порядок повернення боргу, а лише домовились про те, що погашення боргу можливе або шляхом повернення отриманої позики та сплати процентів за користування позикою, або ж шляхом передачі у власність позикодавця земельних ділянок, які належали позичальнику на підставі переданого в заставу державного акту на землю серія ЯБ №153907.
Аналізуючи долучену до матеріалів справи розписку, суд встановив, що остання написана власноручно та підписана позичальником – відповідачем ОСОБА_2 , тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним письмовим доказом.
Відтак, суд вважає доведеним факт укладення договору позики і факт передання коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах. Тобто, позивач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором виконав належним чином.
З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 хоч і не забрала у позивача оригінал державного акту на землю серія ЯБ №153907, проте оформила дублікат державного акту та відчужила третім особам належні їй на підставі державного акту на землю серія ЯБ №153907 земельні ділянки, які вона зобов`язувалась передати позивачу ОСОБА_1 у власність у випадку неповернення нею позики, про що не повідомила позикодавця. Заборгованість ОСОБА_2 за договором позики не сплатила. Таким чином, ОСОБА_2 порушила умови укладеного договору позики.
30.09.2025 позивач надіслав відповідачу ОСОБА_2 лист-повідомлення №1 від 30.09.2025 року через поштового оператора АТ «Укрпошта» (а.с. 18-20 – копія листа-повідомлення, а.с. 21 – докази направлення), в якому повідомив ОСОБА_2 про те, що її заборгованість на підставі розписки від 29.03.2018 станом на 30.09.2025 становить 917839,01 грн, з яких: 241976,00 грн – сума основного боргу, 675863,01 грн – нараховані відсотки, а нарахування відсотків продовжується до повного погашення заборгованості.
У позовній заяві позивач стверджує, що відповідач по телефону повідомила йому, що наразі у неї немає грошей для виконання зобов`язання та просила його відтермінувати, проте потім перестала відповідати на дзвінки позивача ОСОБА_1 та почала уникати особистих зустрічей.
04.11.2025 року позивач направив ОСОБА_2 лист-вимогу щодо повернення позики від 04.11.2025 року з вимогою повернути всі взяті в борг кошти еквівалентно іноземній валюті, визначеній зобов`язанням та виплатити 5% місячних за кожен місяць користування грошима відповідно до договору та взятих відповідачкою на себе зобов`язань, в загальній сумі станом на 04.11.2025 року – 929804,60 грн, з яких 243832,00 – сума боргу, 685972,60 – відсотки за користування грошима (а.с. 14-16 - вимога, а.с. 17 докази направлення).
Відповідач ОСОБА_2 своїх заперечень та доказів на спростування позовних вимог не надала.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
За вимогами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
Згідно зі ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що "у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. 
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Враховуючи, що у розписці від 29.03.2018 не визначено строк повернення позики, то позикодавець ОСОБА_1 вправі вимагати повернення боргу в будь-який момент, а також проценти за користування позикою відповідно до ст. 1048 ЦК України включно до до дати пред`явлення такої вимоги. 
Після пред`явлення вимоги позикодавець втрачає право нараховувати проценти за користування позикою за ст. 1048 ЦК України.
Така позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду, зокрема, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року у справі №910/4518/16.
Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). 
Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. 
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). 
У розписці від 29.03.2018 зазначено грошовий еквівалент позики в іноземній валюті, а саме 5800,00 доларів США на дату підписання розписки.
Позивач просить стягнути з відповідача основну суму позики у розмірі 243832,00 грн. У позовній заяві позивач зазначає, що зазначена сума є еквівалентною 5800,00 доларів США за курсом НБУ 42,04 грн за 1 долар США станом на 24.11.2025.
Враховуючи положення ст. 13 ЦПК України, суд вбачає, що позов в цій частині підлягає до задоволення в межах заявлених вимог у розмірі 243832,00 грн.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 5 процентів місячних за кожний місяць користування грошима в розмірі 690849,31 грн.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користуванням позикою нараховані позивачем за 2804 дні користування позикою, починаючи з 23.03.2018 по 24.11.2025 включно, в той час як кошти, згідно з розпискою, були надані в борг 29.03.2018. Проценти за користування позикою позивачем нараховані на суму отриманих у борг коштів у гривнях – 150000,00 грн.
З огляду на вищезазначене, суд провів перерахунок процентів за користування позикою за період з 29.03.2018 по 24.11.2025 включно (2798 днів) та дійшов висновку, що обґрунтованим є розмір заборгованості за нарахованими відсотками – 689225,81 грн.
Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, на підставі якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у розмірі 150000,00 грн, що еквівалентно 5800,00 доларів США. Відповідач позику не повернула та проценти за користування грошовими коштами у погодженому сторонами розмірі не сплатила, що підтверджується оригіналом розписки.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, враховуючи принципи диспозитивності судового розгляду та змагальності сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 243832,00 грн та 5 процентів місячних за кожен місяць користування грошима у розмірі 689225,81 грн, а всього заборгованість у розмірі 933057,81 грн.
У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог, а саме у стягненні процентів у розмірі 1617,50 грн, необхідно відмовити.
За подання позовної заяви позивачем сплачений судовий збір у розмірі 9346,81 грн (а.с. 22).
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що судом частково задоволено позовні вимоги, а саме у розмірі 933057,81 грн, що у відсотковому співвідношенні до заявлених вимог становить 99,83%, отже з відповідача на користь позивача відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9330,92 грн (9346,81 х 99,83% = 9330,92 грн). 
На підставі викладеного, керуючись ст. 205, 207, 509, 524-526, 530, 533, 610, 611, 626, 628, 638, 1046-1049 ЦК України, ст. 2, 12, 13, 19, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 288, 354, 355 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відсотків за користування грошима задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 243832,00 грн (двісті сорок три тисячі вісімсот тридцять дві гривні 00 копійок) та 5 процентів місячних за кожен місяць користування грошима у розмірі 689225,81 грн (шістсот вісімдесят дев`ять тисяч двісті двадцять п`ять гривень 81 копійка), а всього стягнути заборгованість у розмірі 933057,81 грн (дев`ятсот тридцять три тисячі п`ятдесят сім гривень 81 копійка).
У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9330,92 грн (девять тисяч триста тридцять гривень 92 копійки).
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом,не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга,або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Згурівським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення рішення.
Відповідач, якому заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку,встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому судового рішення.
Учасники справи
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складене 20 липня 2026 року.

Головуючий суддя Т.М. Солдатова