Справа №127/11738/26 
Провадження №1-кп/127/305/26 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_2 ,
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 , 
сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в місті Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.12.2025 за № 12025020050000754, за обвинуваченням: 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця місті Вінниці, громадянина України, з вищою освітою, працюючого менеджером збуту ТОВ «Kase NFM Україна», одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 396 Кримінального кодексу України, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 протягом тривалого часу знайомий з ОСОБА_6 , підтримував з ним дружні відносини як особисто, так і за допомогою засобів зв`язку.
27.11.2025 о 19.56 год ОСОБА_4 , використовуючи мобільний телефон з сім-картою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» з абонентським № НОМЕР_1 , вів розмову з ОСОБА_6 , який використовував телефон з сім-картою з абонентським № НОМЕР_2 . Під час цієї розмови ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_4 про те, що цього ж дня мав зустріч з малолітньою дівчиною на ім`я ОСОБА_7 віком 12 років, відносно якої вчиняв дії сексуального характеру.
Крім того, ОСОБА_6 розповів ОСОБА_4 про тривале спілкування з малолітньою особою на сексуальні теми, що полягали в обговоренні фізіологічних аспектів сексу, рольовому розподіленні у сексуальних ситуаціях, що містять ознаки сценарної вербалізації статевих контактів.
У подальшому ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, знаючи, що ОСОБА_6 вчинив дії сексуального характеру відносно малолітньої дівчини у зв`язку з дружніми стосунками з ОСОБА_6 приховав це та не повідомив правоохоронні органи про вчинення ОСОБА_6 тяжких та особливо тяжких злочинів аж до моменту викриття протиправних дій останнього, що мало місце 05.12.2025.
Обвинувачений  ОСОБА_4  у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та суду пояснив, що вчинив інкриміноване йому діяння за обставин, викладених у обвинувальному акті.
Допит обвинуваченого був здійснений відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.
Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.
Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази, суд дійшов до такого висновку.
Зі змісту частини першої статті 396 Кримінального кодексу України (далі – КК) випливає, що відповідальність за цією нормою настає у разі заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
З пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення випливає, що він приховав факт вчинення його знайомим ОСОБА_6 протиправні діяння останнього сексуального характеру щодо малолітньої особи на ім`я ОСОБА_7 . Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначені обставини не заперечував і зазначив, що вчинив інкриміноване йому діяння за обставин, викладених у пред`явленому йому обвинуваченні.
Фабула пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення не містить посилання на кримінально-правову кваліфікацію діяння, приховування якого було здійснене ОСОБА_4 . Однак суд враховує, що фабула пред`явленого обвинувачення містить посилання на те, що ОСОБА_4 був прихований злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості особи. З наданих суду матеріалів випливає, що факт вчинення ОСОБА_4 інкримінованого діяння був виявлений в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 156-1 КК. Зазначене діяння, як слідує з приписів частин четвертої та п`ятої статті 12 КК, є тяжким злочином. Наведені обставини сторона захисту в судовому засіданні під сумнів не ставила. Суд також враховує, що ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначив, що він розумів, що вчинення діяння сексуального характеру щодо малолітньої особи є тяжким злочином. 
З огляду на викладене суд вважає, що діяння ОСОБА_4 за наведеним вище фактом охоплюється складом злочину, передбаченого частиною першою статті 396 КК, за ознаками заздалегідь не обіцяного приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину. Застереження, визначені частиною другою статті 396 КК, судом не встановлені.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме на зазначені критерії призначення кримінального покарання звернув увагу Верховний Суд (далі – ВС) у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к).
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВС № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття – це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к).
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
За результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_4 вчинив нетяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся. Суд також враховує, що ОСОБА_4 на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання скарги на останнього не надходили. 
Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.
Санкцією кримінального закону встановлені альтернативні кримінальні покарання у виді пробаційного нагляду, обмеження волі або позбавлення волі. Вирішуючи питання щодо того, яке саме кримінальне покарання слід призначити обвинуваченому, суд вважає за доцільне зауважити таке.
У постанові від 07.12.2021 (справа № 617/775/20) ВС зазначив, що критерієм порівняння різних кримінально-правових заходів та/або способів їх реалізації з точки зору покращення/погіршення юридичного становища людини є ступінь втручання у її права і свободи залежно від характеру і тривалості зумовлених відповідними заходами обмежень, заборон та/або додаткових обов`язків і співвідношення їх з інтересами особи.
Призначення за вироком суду покарання завжди передбачає конкуренцію інтересів обвинуваченого щодо уникнення чи мінімізації негативних правових наслідків для себе й інтересу держави, який полягає у притягненні винної особи до кримінальної відповідальності в міру її вини. Зазначене зумовлюється юридичною природою покарання як передбаченого законом обмеження прав і свобод засудженого, що згідно зі статтею 50 КК застосовується за вироком суду з метою кари, виправлення особи і запобігання вчиненню нових злочинів.
Водночас основним критерієм градації видів покарань, які можуть бути застосовані судом до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, є місце прав людини, втручання в які передбачає кожний із заходів примусу, у загальновизнаній ієрархії людських цінностей. У цій ієрархії право особи на свободу й особисту недоторканність має вищу цінність порівняно з правом власності й іншими речовими правами. Виходячи із зазначеного ціннісного орієнтиру законодавчий перелік видів покарання, встановлений у статті 51КК, побудований за принципом «сходів», де кожному виду покарання відведено відповідний щабель на шляху від менш до більш суворого. Зокрема, в ієрархії видів покарань штраф є найбільш м`яким серед інших видів покарання, зокрема обмеження чи позбавлення волі.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша статті 50 КК). Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами (частина друга статті 50 КК).
У частині першій статті 65 КК встановлені загальні засади призначення покарання, відповідно до яких суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3)враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. А у частині другій статті 65 КК сформульований принцип доцільності покарання, відповідно до якого винній особі має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Відповідно до частини першої статті 59-1 КК покарання у виді пробаційного нагляду полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства.
Зі змісту частини п`ятої статті 59-1 КК випливає, що пробаційний нагляд не призначається особам, які під час відбування цього виду покарання вчинили кримінальне правопорушення.
Згідно з частиною першою статті 61 КК покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.
Зі змісту частини третьої статті 61 КК випливає, що обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.
Відповідно до частини першої статті 63 КК покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.
Як суд зазначив вище, частиною другою статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. Необхідність у призначенні обвинуваченому кримінального покарання у виді обмеження волі та позбавлення волі в судовому засіданні доведена не була. Застереження, визначені частиною п`ятою статті 59-1 КК, судом не встановлені. 
З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018 та від 07.12.2021, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді пробаційного нагляду.
Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.
Санкція частини першої статті 396 КК передбачає покарання у виді пробаційного нагляду на строк до трьох років
Відповідно до частини четвертої статті 59-1 КК пробаційний нагляд призначається на строк від одного до п`яти років.
Як вже суд зазначив вище, в судовому засіданні встановлена наявність однієї обставини, пом`якшує покарання обвинуваченого (щире каяття). Суд вважає, що конкретні обставини справи не свідчать про те, що призначення обвинуваченому покарання в межах санкції кримінального закону буде явно несправедливим. Крім того, встановлені обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого ним діяння та, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення. Разом з тим, як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. 
В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж пробаційний нагляд на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді пробаційного нагляду відсутні. При цьому, зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому мінімально допустимий строк кримінального покарання, визначений санкцією кримінального закону.
Частиною другою статті 59-1 КК визначено, що суд покладає на засудженого до пробаційного нагляду такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Ця норма закону про кримінальну відповідальність є імперативною, тому зазначені обов`язки мають бути покладені на обвинуваченого. 
Частиною третьою статті 59-1 КК визначено, що суд може покласти на засудженого до пробаційного нагляду обов`язки: 1) використовувати електронний засіб контролю і нагляду та проживати за вказаною у рішенні суду адресою; 2) дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля; 3) працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано посаду (роботу); 4) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; 5) пройти курс лікування від наркотичної, алкогольної залежності, розладів психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин або захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб. Ця норма є диспозитивною і уповноважує, а не зобов`язує суд покласти на обвинуваченого зазначені обов`язки. Тому суд вважає за доцільне з метою реалізації завдань, визначених статтями 50, 65 КК, покласти на обвинуваченого обов`язки, визначені пунктом 4 частини третьої статті 59-1 КК.
Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. 
Відповідно до частини другої статті 49-1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі – КВК), якою регламентований порядок виконання покарання у виді пробаційного нагляду, судове рішення виконується не пізніше десятиденного строку з дня набрання ним законної сили або звернення його до виконання.
Разом з тим, частиною першою статті 49-2 КІК визначено, що строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.
Отже, строк відбування покарання у виді пробаційного нагляду слід рахувати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд 

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_4  винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 396 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду.
Відповідно до пунктів 1-3 частини другої пункту 4 частини третьої статті 59-1 Кримінального кодексу України покласти на  ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Строк відбування покарання рахувати дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. 

Суддя: